ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1946/21 Справа № 199/4536/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

       розглянувши в порядку спрощеного провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-        

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року позивач звернулася із вищезазначеною позовною заявою, в обгрунтування якої посилалася на те, що 14 лютого 2015 року було зареєстровано шлюб із відповідачем. Сторони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На обґрунтування позовних вимог зазначає, що спільне життя у неї з відповідачем по справі не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, відмінність характерів та поглядів на спільне подружнє життя, а тому вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим.
Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд шлюб, зареєстрований 14 лютого 2015 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №67, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвати.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 14 лютого 2015 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №67, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , - розірвано. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористалася.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони з 14 лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Встановлено, що спільне сімейне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини. Відповідачем вказані факти не спростовані. Заходи до примирення подружжя, вжиті судом, позитивних результатів не дали. Спір про поділ майна між сторонами по справі відсутній. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на обгрунтованість позовних вимог, оскільки судом встановлено, що сім`я сторін носить формальний характер і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам.
В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що наразі їх сім`я знаходиться під впливом тимчасового психологічного кризису та має шляхи відновлення почуття взаємної любові та поваги.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи, що позивач не бажає миритися з відповідачем, примирення між ними до цього часу не відбулося, та позивач не виявив намір на збереження сім`ї, суд не може примусити її зберегти шлюб, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Колегія суддів вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, оскільки перебування її у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі.
Доводи апелянта про те, що він має сприяти поновленню сімейних відносин та змінити намір позивача розлучатися суперечать позиції викладеній позивачем у заяві до Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року, в якому вона категорично не погоджується із доводами апелянта щодо примирення.
В апеляційній скарзі апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилався на те, що суд першої інстанції відмовив відповідачу в наданні пояснень та викладенню фактичних обставин, що відбувалися між сторонами.
       Колегія суддів зазначає, що згідно ухвали Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2020 року сторонам було надано строк на примирення, однак вищезазначені заходи, вжиті судом, позитивних результатів не дали, тому доводи апелянта є необгрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню. 
       Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                       М.Ю. Петешенкова