П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5162/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало П.І.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
29 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Вінницької міської ради, яка полягає в ненаданні відповіді на запит про отримання публічної інформації від 12 травня 2021 року;
- зобов`язати Вінницьку міську раду надати відповідь на запит від 12 травня 2021 року про отримання публічної інформації у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації»;
- стягнути з відповідача судовий збір в сумі 908 грн. і витрати на правову допомогу в розмірі 3990 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Вінницької міської ради щодо відмови у наданні інформації на запит ОСОБА_1 , в особі її представника Дроненка Юрія Васильовича, від 12 травня 2021 року про надання публічної інформації.
Зобов`язано Вінницьку міську раду надати відповідь на запит ОСОБА_1 , в особі її представника Дроненка Юрія Васильовича, від 12 травня 2021 року про надання публічної інформації у відповідності до Закону України "Про доступ до публічної інформації".
В решті позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.
Серед іншого, судом першої інстанції стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. та судовий збір в розмірі 454,00 грн., а всього 2454,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької міської ради.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Так, в апеляційній скарзі апелянтом викладено свої заперечення щодо прийнятої судом першої інстанції ухали від 23.07.2021, якою відмовлено в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. 
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд дійшов висновку, що вказані відповідачем недоліки щодо оформлення ордеру серії АВ №1014298 є суто формальними та не свідчать про недійсність останнього і не дають підстав для висновку, що адвокат позивача підписав позовну заяву від імені ОСОБА_1 без відповідних повноважень.
Апелянтом зазначено, що доданий до матеріалів справи ордер адвоката не відповідає приписам п. 12 Положення про ордер на надання правничої (правової допомоги), затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 №41, яким, окрім іншого, визначено обов`язкові реквізити, які має містити ордер.
Стосовно суті оскаржуваного рішення апелянтом відзначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги, те що запитувана представником позивачки інформація не відноситься до категорії публічної, позаяк документи, що стали підставою для прийняття рішення про укладення договору земельного сервітуту з ОСОБА_1 містять персональні дані останньої.
Апелянт вказує, що звертаючись з запитом про надання інформації, адвокат Дроненко Ю.В. вийшов за межі наданих йому повноважень.
Щодо заявлено розміру судових витрат апелянт зазначає про  завищений та неспівмірний із складністю справи розмір останніх. Так, на переконання скаржника відсутність в договорі про надання правничої допомоги від 20.05.2021 узгодженої умови щодо вартості однієї години роботи адвоката та докази, які б підтверджували розумність витрат на оплату послуг адвоката у заявленому розмірі, унеможливлюють надання об`єктивної оцінки даному питанню.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.03.2021 позивачка ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 замовляти та одержувати документи, в тому числі, дублікати документів, які встановлюють та/або підтверджують право власності довірителя на будь-які об`єкти нерухомого майна; подавати необхідні документи з метою реєстрації права власності довірителя на об`єкти нерухомого майна в порядку, встановленому чинним законодавством України, одержувати документи про реєстрацію права власності, що підтверджується довіреністю від 10.03.2021, посвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. та зареєстрованою в реєстрі за № 374.
Для виконання повноважень за вказаною довіреністю повірена особа має право: 
- представляти інтереси довірителя та діяти від її імені в органах державної влади та місцевого самоврядування, в тому числі у місцевих радах та адміністраціях, їх структурних підрозділах (департаментах, управліннях, відділах), в нотаріальних органах, бюро технічної інвентаризації, органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перед будь-якими державними реєстраторами, в центрах надання адміністративних послуг, землевпорядних організаціях, в органах Держгеокадастру України, архівних установах, а також в будь-яких інших установах, підприємствах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності, галузевої належності, з усіх питань, пов`язаних із виконанням наданих повноважень; 
- подавати та підписувати від імені довірителя будь-які заяви (в тому числі заяви у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно), запити та звернення, скарги; 
- від імені довірителя замовляти, одержувати та подавати будь-які необхідні документи (включаючи довідки, рішення, висновки, технічну документацію, документацію із землеустрою, оформлені на ім`я довірителя документи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформацію та відомості з цього реєстру, витяги з Державного земельного кадастру), дублікати, копії, витяги з документів; сплачувати належні з довірителя платежі, розписуватись за довірителя при виконанні повноважень за цією довіреністю, вчиняти інші дії, передбачені чинним законодавством для такого роду повноважень.
Така довіреність видана строком на один рік і дійсна до 10.03.2022. 
12.05.2021 представник позивачки Дроненко Ю.В. звернуся до розпорядника публічної інформації Вінницької міської ради із запитом б/н, в якому просив: 
1) надати завірену копію витягу з рішення 14-ої сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 23.12.2016 № 559, відповідно до якого укладено договір земельного сервітуту з ОСОБА_1 для комерційного використання (проектування та будівництва нежитлової будівлі – гаража) на земельній ділянці площею 205 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 (термін дії договору – 1 рік); 
2) до вказаного рішення додати копії документів (завірені відповідно до вимог п. 5.27 ДСТУ 4163-2003, згідно з якими відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів: "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення і проставляють нижче реквізиту підпис), на підставі яких Вінницькою міською радою було прийнято рішення про укладення договору земельного сервітуту з ОСОБА_1 , та відомості про те, коли саме (повна дата) видавалося вказане рішення (витяг з рішення) громадянці ОСОБА_1 , та копію самого договору земельного сервітут з ОСОБА_1 , укладеного на виконання рішення Вінницької міської ради, яке прийняте на 14-й сесії 7 скликання від 23.12.2016 за № 559; 
3) відповідь на запит надіслати за адресою: вул. С. Петлюри, 19, офіс 7, м. Вінниця, 21050.
До запиту представник позивач додав завірену власним підписом копію довіреності від 10.03.2021 на нотаріальному бланку НМС 574354, яка посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. (реєстраційний номер № 374).
Листом від 18.05.2021 за № К-01-77071/1-00-10 відповідач повідомив позивачку, що за результатами розгляду поданого запиту на інформацію прийнято рішення про відмову у наданні останньої з підстав недотримання вимог до запиту, передбачених частиною п`ятою статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме додана до запиту копія довіреності засвідчена з порушенням встановленого законом порядку, тому повноваження на представництво відсутні.
Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у наданні затребуваної інформації, звернулась з адміністративним позовом до суду.
Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що законодавство не містить вимог у разі засвідчення копії документа фізичною особою, що стосується цієї особи і тому до копій документів, завірених в установленому порядку, слід відносити копії документів, засвідчені фізичною особою (для фізичних осіб), яка подає такий документ.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію", інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).
Відповідно до ст. 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єкта владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
За змістом ч. 1 ст. 5 Закону № 2939 доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до ст. 12 Закону № 2939 суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Згідно з ч. 1 ст. 13 цього Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Отже, відповідач у розумінні Закону № 2939 є розпорядником інформації.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939 визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 19 Закону № 2939-VI письмовий запит подається в довільній формі, яка має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Згідно з ч. 1 ст. 20 цього Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частиною 1 ст. 22 Закону № 2939 передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для відмови у наданні запитуваної інформації згідно запиту від 12.05.2021 відповідачем зазначено відсутність повноважень на представництво, оскільки додана до запиту копія довіреності засвідчена з порушенням встановленого законом порядку з посиланням на п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначає оформлення запитів на інформацію.
Так, п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації", на яку відповідач послався, відмовляючи у наданні запитуваної інформації, визначає наступні вимоги до запиту на інформацію:
1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 
2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 
3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. 
Тобто, аналізуючи викладене, колегія суддів зазначає, що у разі недотримання всіх вимог щодо оформлення письмового запиту на інформацію, розпорядник інформації може відмовити у наданні запитуваної інформації.
З матеріалів справи вбачається, що запит на публічну інформацію від 12.05.2021 від імені позивача ОСОБА_1 підписано представником Дроненком Ю.В. На підтвердження повноважень, до запиту додано копію нотаріально засвідченої довіреності від 10.03.2021.
При цьому, надаючи оцінку змісту запиту позивача від 12.05.2021, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він відповідає вимогам п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону № 2939-VI з огляду на наявність усіх обов`язкових реквізитів.
Однак, на думку відповідача, додана до запиту копія довіреності не є належним доказом представництва Дроненком Ю.В. інтересів запитувача Катюхи Т.Я.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки повноваженням, якими наділений представник згідно вказаної довіреності, оскільки зі змісту самої довіреності не можливо встановити чи наділений представник завіряти від імені довірителя оригінали належних йому документів. 
Колегія суддів критично оцінює вказані доводи апелянта, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
За приписами частини першої та третьої  статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Згідно з вимогами частини першої та другої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Частина перша статті 239 ЦК України передбачає, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Аналізуючи вищевикладені положення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що законодавство не містить вимог у разі засвідчення копії документа фізичною особою, що стосується цієї особи. 
Відтак, виходячи із загальних положень щодо засвідчення копій документів, на таких копіях проставляється особистий підпис особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвище, з відміткою "Згідно з оригіналом", дата засвідчення копії.
Тому для подання будь-яких документів (заяв, скарг, звернень) до копій документів, завірених в установленому порядку, необхідно відносити копії документів, засвідчені фізичною особою (для фізичних осіб), яка подає такий документ.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії ОСОБА_2 щодо засвідчення копії довіреності від 10.03.2021 власним підписом, не порушують  вимог чинного законодавства.
Крім того, колегія суддів не бере до уваги інші доводи апелянта, оскільки вони не слугували підставою відмови у наданні запитуваної інформації, викладеної в листі від 18.05.2021 №К-01-77071/1-00-10.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції  про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні відповіді на запит позивачки на отримання публічної інформації від 12.05.2021 та зобов`язання відповідача надати відповідь на такий запит відповідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації". 
Щодо заперечень апелянта на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні заяви про залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.
Так, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що Рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 затверджено Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги в новій редакції (надалі - Положення N41), відповідно до п.3 якого, в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України (зразок в Додатку 1).
Згідно із п.п. 4-10 Положення № 41 ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.
Ордер встановленої форми є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Бланки ордерів, згідно затвердженої типової форми, генеруються у відповідному розділі "Особистого кабінету адвоката" на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України www.unba.org.ua слідуючи командам системи.
Облік згенерованих ордерів здійснюється автоматично системою управління електронної бази даних Єдиного реєстру адвокатів України. Історія генерування ордерів відображається у відповідному розділі "Особистого кабінету адвоката" на офіційному веб-сайті НААУ та у адміністративній частині електронної бази даних ЄРАУ.
Ордер, що видається адвокатом, який здійснює свою діяльність індивідуально, підписується адвокатом та посвідчується печаткою адвоката (за її наявності).
Таким чином, ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта (п. 11).
Пунктом 12 Положення № 41 визначено вимоги до ордеру, відповідно до яких в ордері має бути зазначено: серію, порядковий номер ордера; прізвище, ім`я, по батькові або найменування особи, якій надається правова допомога; посилання на договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа; назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом, із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; прізвище, ім`я, по батькові адвоката, який надає правничу (правову) допомогу на підставі ордера, номер та дату його свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, найменування органу, який його видав (КДКА відповідного регіону, з 01.01.2013 року радою адвокатів відповідного регіону); номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане; ким ордер виданий (назву організаційної форми): адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально (із зазначенням адреси робочого місця); адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (повне найменування адвокатського бюро/адвокатського об`єднання та його місцезнаходження); адресу робочого місця адвоката, якщо вона відрізняється від адреси місцезнаходження адвокатського бюро/адвокатського об`єднання, яке видає ордер; обмеження повноважень, якщо такі передбачені договором про надання правничої (правової) допомоги; дату видачі ордера; підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі "Адвокат"); двовимірний штрих-код (QR-код) з посиланням на профайл адвоката в ЄРАУ.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що Положенням про ордер на надання правничої (правової допомоги), затвердженим рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 №41, визначено обов`язкові реквізити, які має містити ордер, однак, доданий до матеріалів справи ордер не відповідає положенням п. 12 вищевказаного положення.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що допущені при оформленні ордеру серії АВ №1014298 недоліки є формальними та не свідчать про порушення вимог Положення №41
Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:  1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Колегія суддів зазначає, що склад та розмір судових витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу та/або проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, документи, що свідчать про оплату експертизи, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Тобто, розмір відповідної суми має бути обґрунтованим, а також підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.
З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, позивачем до матеріалів справи долучено наступні документи:
- договір про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 20.05.2021;
- акт (розрахунок) наданих послуг по договору про надання правничої допомоги від 20.05.2021;
- квитанцію до прибуткового касового ордеру №1 від 24.05.2021;
- копію ордеру серії АВ №1014298 на надання правничої (правової) допомоги.
Проаналізувавши вказані докази, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що представництво інтересів ОСОБА_1 в даній справі здійснює адвокат Дроненко Ю.В. згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №409 від 30.08.2004 та є адвокатом в Адвокатському бюро «Дроненко і Партнери».
Між АБ «Дроненко і Партнери» в особі адвоката Дроненко Ю.В. та Катюхи Т.Я. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги від 20.05.2021.
Відповідно до пункту 2 вказаного Договору вартість правничої допомоги (гонорар) за цим договором зазначається в акті (розрахунку) наданих послуг до договору про надання правничої допомоги.
Зі змісту акта наданих послуг від 24.05.2021 судом встановлено, що вартість 1 години часу, витраченої адвокатом на надання послуг, становить 665 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно неузгодження вартості однієї години роботи адвоката у договорі, свого підтвердження не знайшли, позаяк апелянтом не надано доказів, які б давали сумніви в узгодженості сторонами умов оплати позивачем послуг адвоката. 
Щодо відсутності доказів, які б підтверджували розумність витрат на оплату послуг адвоката, то в даному випадку, оцінку вказаному питанню було досить ретельно надано судом першої інстанції внаслідок чого, заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу було відшкодовано лише в частині, яка на переконання суду першої інстанції є співмірною предмету позову та обсягу задоволених вимог.
Зокрема, суд першої інстанції, дослідивши надані представником позивача докази, дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката у розмірі визначеному у заяві не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), стягнення адвокатських витрат у зазначеній позивачем сумі 3990 грн. не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості та становить надмірний тягар для відповідача. Сума належних до відшкодування витрат на послуги адвоката визначена судом першої інстанції в сумі 2000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відзначає, що апелянтом жодним чином не доведено неспівмірності витрат, присуджених судом першої інстанції до відшкодування. 
З огляду на вищевикладене, оскільки колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції по суті позовних вимог, то і висновок щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 гривень також погоджується судом апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, в тому рахунку і про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Вінницької міської ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.