ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2602/21 Справа № 200/13279/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Синенка Є.А., 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи:  ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, - 
ВСТАНОВИЛА:

       У серпні 2018 року позивач звернулася з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що вона є донькою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька залишилася спадщина, котра складається з квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є його дружина - третя особа по справі - ОСОБА_3 та позивач. Після звернення до нотаріуса з метою оформлення та прийняття спадщини, позивач встановила, що 06.10.2017 року ОСОБА_4 було складено заповіт, відповідно до якого, своє майно (квартиру) він заповів сторонній людині - відповідачу ОСОБА_2 . Вважає, що на час підписання та реєстрації заповіту її батько ОСОБА_4 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки зловживав алкоголем та як наслідок мав психічні та поведінкові розлади внаслідок зловживання алкоголем. Таким чином, вона впевнена, що вчиняючи заповіт на користь ОСОБА_2 , в обхід своєї родини, які є спадкоємцями першої черги за законом, батько в силу розладу особистості та порушень психіки внаслідок зловживання алкоголем, не віддавав повною мірою (чи взагалі не віддавав) звіт у своїх діях, що є підставою для визнання заповіту недійсним. 
       Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд визнати заповіт складений 06 жовтня 2017 року від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстром №3-1004 недійсним.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, з чим позивач не погодилася та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
       В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
        ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. 
       Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , в свою чергу, ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними документами, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07.05.1996 року та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 05.06.2018 року.
       Встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 87,4 кв.м.
       Також, суд встановив, що 06 жовтня 2017 року ОСОБА_4 склав заповіт на користь ОСОБА_2 , котрий було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., що не оспорюється сторонами та підтверджується копією заповіту.
        ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 28 лютого 2018 року .
       Судом встановлено, що ОСОБА_4 протягом періоду з 2002 року по 2018 роки періодично перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР», зокрема, через зловживання алкоголем перебував на лікуванні в періоди з 24.04.2002 по 27.05.2002, з 04.10.2006 по 23.10.2006, з 31.08.2009 по 12.11.2009, з 14.11.2009 по 05.12.2009, з 19.09.2016 по 11.10.2016, останній раз, з 17.02.2018 по 21.02.2018 року. Спадкодавець у передбаченому законодавством порядку недієздатним не визнавався.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необгрунтованості та недоведеності позовних вимог, зокрема, доводів на підтвердження визнання заповіту недійсним з підстав, зазначених у частині першій статті 1257 ЦК України, суду не надано.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
       У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
       Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.
       Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України в редакції, чинній на момент призначення експертизи, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення.
       Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.
       Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
       Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
       Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року за клопотанням представника позивача судом призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу.
       Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №4 від 16.01.2020 року, комісія експертів дійшла висновку, що визначити психічний стан і вирішити експертні питання щодо ОСОБА_4 на момент складання заповіту 06.10.2017 року неможливо, у зв`язку з відсутністю відомостей про його психічний стан в той період часу.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що у даній справі неможливо визначити психічний стан спадкодавця та як наслідок, відсутня можливість встановлення абсолютної неспроможності спадкодавця саме в момент вчинення правочину усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. 
       Доводи апеляційної скарги, з приводу того, що судом першої інстанції було відмовлено у призначенні посмертної судово-психіатричної експертизи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за рішенням суду першої інстанції була проведена судово-психіатрична експертиза, в результаті якої комісія дійшла висновку, що визначити психічний стан і вирішити експертні питання щодо ОСОБА_4 на момент складання заповіту 06.10.2017 року неможливо.
       Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку з приводу того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 під час складання 06.10.2017 року заповіту на користь ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій, їх правові наслідки та не міг керувати ними, а тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.
       Тому, відсутні підстави вважати, що укладений ОСОБА_4 заповіт вчинений проти його справжньої волі. 
       Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав вважати складений заповіт ОСОБА_4 недійсним, оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні.
       Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2020 року (справа №364/839/18, провадження №61-2611св19), у постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року (справа №520/11797/16-ц, провадження №61-16489св19).
Також колегія суддів звертає увагу, що до суду апеляційної інстанції апелянт, через свого представника, звернулася з клопотанням про призначення експертизи, однак представник будучи повідомленим належним чином про день та час слухання справи до суду апеляційної інстанції не з`явився та подав заяву про розгляд справи без його участі( том 2 а.с.164).
       Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова