ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 вересня 2021 року           справа №360/1259/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Сіваченка І.В., Казначеєва Е.Г.,  розглянув  у  письмовому провадженні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1  на ухвалу  Луганського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 р.  у справі  № 360/1259/21 (головуючий І інстанції суддя І.О. Свергун)   за позовом    ОСОБА_2   до   Військової частини НОМЕР_1      про  визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, 
                                                      ВСТАНОВИВ:
09.03.2021 до Луганського окружного адміністративного суду надправлена позовна заява   ОСОБА_2  (далі  – позивач)  до  Військової частини НОМЕР_1         (далі – відповідач), в якій позивач просив  визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення з 4 повних календарних роки військової служби; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки військової служби з урахуванням індексації грошового забезпечення (а.с. 1-3).
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року позовну заяву  було  залишено без розгляду (а.с. 42).
Не погодившись з таким судовим рішенням,  представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення останнім норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що предметом спору у справі є вимоги визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги згідно ст. 15 Закону України № 2011. При цьому, частиною 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 у справі № 807/363/18.
Таким чином вважає, що позивач не обмежується жодним строком на звернення до суду і отримання належних йому виплат. 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача,   перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
У цій справі предметом спору є ненарахування та невиплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення.  
Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень.  У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на працю гарантується, в першу чергу статтею 43, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.
Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду, протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.
Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).
Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.
Така правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17.
В частині першій ст. 122 КАС України зазначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого КАС України або іншими законами.
Відповідно до ч. 2  ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
За унормуванням ч. 8 ст. 16-3 Закону № 2011 особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Таким чином, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  визначений строк протягом якого особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть звернутися до суду для реалізації такого права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 травня 2019 року у справі № 333/2646/17(2-а/333/148/17), від 13 травня 2020 року у справі №810/2517/18, від 20.04.2021 у справі № 818/2194/18.   
Матеріалами справи встановлено, що позивача з 25 липня 2020 було виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення (а.с. 10).
09.03.2021 позивач звернувся до суду з позовом  про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення з 4 повних календарних роки військової служби та  зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його користь одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки військової служби з урахуванням індексації грошового забезпечення (а.с. 1-3).
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про порушення строку звернення до суду позивачем є невірним.  
Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.
Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. В рішенні у справі "Голдер проти Великої Британії" від 21.02.1975р., ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
Таким чином, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції,  залишаючи позов позивача без розгляду   з зазначених підстав, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права позивача на судовий захист.
З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Приписами ст. 320 КАС України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження  розгляду  до  суду першої  інстанції  є, зокрема,:
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням зазначених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої  інстанції.
Керуючись статтями    250, 311, 315, п. 4 ч. 1 ст. 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного  судочинства   України,                                                   
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  представника позивача Дяченка Олексія Володимировича  на ухвалу  Луганського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 р. –  задовольнити.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 р.  у справі  № 360/1259/21  –  скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення  складено 20 вересня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                               Г.М. Міронова
Судді                                                                                            І.В. Сіваченко
                                                                                                                  Е.Г. Казначеєв