КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 759/14928/20
провадження № 22-ц/824/10824/2021
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
     
30 серпня 2021 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., 
 
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року в складі судді Оксюти Т.Г.,
 
встановив:
 
29.08.2020 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ  КБ  «ПриватБанк»)  звернулося  до  суду  з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1   на його користь заборгованість за кредитним договором№б/н від 11.08.2015 у розмірі 61 927,23 грн станом на  15.06.2020.
Позовні вимоги мотивовано тим, що  ОСОБА_1 звернувся до  АТ  КБ  «ПриватБанк» з метою  отримання  банківських послуг, у зв`язку з  чим підписав  анкету-заяву  від 11.08.2015.
При підписанні анкети-заяви  відповідач  підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання  банківських послуг.
При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Відповідач своїм підписом  у заяві  про  приєднання  до Умов  та правил  надання  банківських послуг  визнав та погодився  на запропоновані умови користування  послугами банку.   
Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що  зазначений у довідці  про зміну умов кредитування  та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір  кредитного  ліміту збільшився до 25 000 грн.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. договору на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до п. 2.1.1.12.3 договору.
Відповідно до п. 2.1.1.3.3. договору відповідач доручив банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену Тарифами при настанні термінів платежу, а при виникненні боргових зобов`язань згідно п. 2.1.1.12.9. договору, списувати з будь-якого рахунку відкритого в банку (у т.ч. х карткового рахунку) грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, у тому числі мінімального обов`язкового платежу. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.
Згідно н. 2.1.1.12.7.2. договору в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, з розрахунку 365 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 договору.
У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно п. 2.1.1.12.6.1. договору клієнт сплачує банку пеню в розмірі зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування.
Відповідно до п.п. 2.1.1.12.10 договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим договором.
У  зв`язку з  порушенням  відповідачем зобов`язань за  кредитним договором, з урахуванням внесених коштів на погашення  заборгованості,  станом на  15.06.2020 утворилась заборгованість - 61 927,23 грн, з яких: 43 623,94 грн  - заборгованість за простроченим тілом кредиту;  18 303,29 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Оскільки позичальник продовжує ухилятися від виконання кредитних зобов`язань, банк просив стягнути вказану заборгованість в судовому порядку.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О. Л. просить скасувати рішення суду першої  інстанції  та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.
Свої доводи мотивує тим, що  судом першої інстанції  не  враховано висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 08 липня 2019 року  (справа  №923/760/18) про те, що  укладений між  сторонами  договір   є договором  приєднання  і жодного  підпису відповідача  під публічно  розміщеними  Умовами та правилами  закон не  вимагає.
На підставі  анкети-заяви  відповідачу відкрито  картковий рахунок  та надано  кредитну  картку № НОМЕР_1 , на  яку було  встановлено  кредитний ліміт  25 000  грн. Активація відповідачем  картки  та користування  картковим рахунком  свідчить  про  укладення сторонами кредитного  договору. Відповідач звертався до  банку  з метою перевипуску картки, отримав картку з новим номером  № НОМЕР_2 та  продовженим строком  дії, якою  продовжив користуватися. Вказані  обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи  розрахунком  заборгованості,  випискою по  рахункам  відповідача, довідками банку  про  зміну  умов  кредитування  та про видані   картки.
Судом  першої інстанції  також не  враховано висновки Верховного  Суду  , викладені  в постановах від 04 грудня  2019  року  (справа  №750/6058/17-ц), від 20 жовтня  2020 року (справа  №456/3643/17), від  14 квітня 2021  року (справа  №759/11453/20) про те, що  виписка  за рахунком  є  належним  доказом  щодо  заборгованості  відповідача  за тілом кредиту.
Платіж за умовами  договору  включає плату за користування  кредитом, передбачу Тарифами, і  частину  заборгованості по  кредиту.   У  разі  несвоєчасного  або не  в повному  обсязі внесення  щомісячного  мінімального  платежу  сума кредиту вважається  простроченою. Прострочене  тіло кредиту - це  кредитні  кошти, які були надані  клієнту та не  повернені у строк,  передбачений договором. З розрахунку  заборгованості  та виписки за картрахунками відповідача сітко  вбачаються  всі операції   по зняттю  (використанню)  кредитних коштів, а також  всі операції  з часткового  погашення  заборгованості. За умов  не встановлення  конкретної відсоткової  ставки  за договором підлягає  застосуванню ст. 1048 ЦК  України, якою розмір  відсотків  встановлено на рівні  облікової ставки НБУ. 
Суд першої інстанції  не   оцінив всіх фактичних обставин  справи та доводів позивача щодо наявності  заборгованості відповідача  та її розміру,  неповно  з`ясував обставини справи,  допустив невідповідності  висновків суду  фактичним обставинам справи,  порушив норми  матеріального та процесуального права. 
Відзив на  апеляційну  скаргу відповідач до суду не подавав.
Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому  задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено,  що  згідно з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку,  яка підписана   ОСОБА_1    11.08.2015 року, останній надав згоду, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, які викладені на сайті позивача, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Відповідно до наданого  позивачем  розрахунку,   станом  на  15.06.2020 утворилась заборгованість 61 927,23 грн, з яких: 43 623,94 грн  - заборгованість за простроченим тілом кредиту;  18 303,29 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не  надано  доказів на підтвердження  укладення  кредитного  договору, а саме видачі банком картки та коштів по ній,  зокрема,  копій  квитанцій, меморіального  ордеру  тощо. Анкета-заява  не  містить відомостей про  оформлення  відповідачем  кредитного  договору  на умовах, викладених у позові. Позивач не  надав  підписаних відповідачем  Умов та Правил  надання  банківських послуг, умов  надання  банківських послуг  та Правил користування  платіжною карткою,  а також доказів  на  підтвердження видачі  кредитної картки  та розміру  наданого  кредиту, тому  перевірити  розмір   нарахованих сум  боргу,  процентів та штрафних санкцій  відповідачу є неможливим.  Наданий позивачем  розрахунок кредитної заборгованості  не є безспірним доказом існування  між сторонами  договірних  відносин  та розміру  боргу.  Надана  позивачем  виписка про  рух коштів на  картковому  рахунку  на  договором  від 11.08.2015 не  є належним доказом використання  кредитними коштами,   оскільки  відсутні  відомості, що  свідчать  про  отримання  відповідачем  саме цих карток  та користування  ним цими кредитними коштами.  За таких обставин  вимога про  стягнення  9 630,88 грн  - тіла  кредиту задоволенню  не  підлягає.   З огляду  на  відсутність  у анкеті-заяви домовленості сторін про сплату процентів за користування  кредитними коштами  та не пред`явлення  вимог  про  стягнення  процентів  у розмірі,   встановленому   законодавством,  зокрема ст. 625, 1048  ЦК  України  є  підставою для  задоволення  позову про  стягнення  процентів. 
Апеляційний суд  не  може повністю погодитись з висновками суду  першої  інстанції  з огляду на таке. 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи   на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання   або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового   або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку -АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У  анкеті-заяві ОСОБА_1   від  11 серпня  2018 року процентна ставка не зазначена.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині  стягнення  заборгованості за простроченими відсотками, зокрема, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При  цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився   і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірах і порядках нарахування, зазначених  позивачем  в  розрахунку  заборгованості.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин  до моменту звернення до суду із вказаним позовом - тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами,  надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.
Аналогічного висновку дійшов  Верховний Суд в постановах  від 09 червня  2021  року (справа  №138/356/17), від 22 березня  2021  (справа  №335/9677/18). 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі   № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з  відповідачем  дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
З огляду  на  викладене,  суд  першої інстанції дійшов  правильного висновку про  відсутність правових підстав для  задоволення  позову  в частині  стягнення  процентів за користування  кредитними коштами.
Разом з тим, колегія суддів суд не  погоджується  з висновком  суду першої інстанції  щодо  підстав відмови у задоволенні  позову в частині стягнення фактично отриманих та використаних позичальником   коштів.
Отримання  відповідачем  кредитних карток  та користування  кредитними коштами  підтверджуються наявними в матеріалах справи  розрахунком  заборгованості,  випискою по  рахункам  відповідача, довідками банку  про  зміну  умов  кредитування  та про видані   картки.  
Виписка за картковим рахунком відповідача, що міститься в матеріалах справи (а. с. 77-80),  є належним доказом для визначення  заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України  від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).
Суд першої  інстанції не  дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку за картковим рахунком, не спростував належним чином викладені банком доводи по суті заявлених у цій справі вимог.
Відповідно  до довідки позивача,  відповідачу було  видано   кредитні  картки: 11.08.2015  - № НОМЕР_1 терміном  дії до 04/18;  12.04.2018 - № НОМЕР_2 терміном  дії до 01/2022 (а.с.16).
Як вбачається  з матеріалів справи,  відповідачу  було встановлено кредитний ліміт: 11.08.2015  - 300  грн, який було збільшено  до  1 000  грн ; 13.12.2015 - 8 000  грн; 07.02.2017 - 15 000  грн; 26.05.2017 - 19 000  грн; 05.06.2017 -  14 520,10 грн;  12.04.2018 - 25 000  грн; 19.12.2019 -  0  грн (а.с.15).
Враховуючи, що позивачем не надано доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитом, пені та штрафів за порушення умов кредитного договору, то внесені відповідачем кошти повинні були зараховані на погашення заборгованості по тілу кредиту.
Відповідно  до   наданого  розрахунку   заборгованості,  відповідач отримав  кредитні  кошти в сумі 41 721,67, а повернув 42 819,43 грн.
Відповідно  до   наданої позивачем  виписки по  рахунку,  відповідач  фактично отримав  41 758,67 грн кредитних коштів,   а повернув 42 819,22 грн. 
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти були повернуті АТ КБ «ПриватБанк» в добровільному  порядку, правові  підстави  для стягнення  з відповідача  заборгованості за простроченим  тілом  кредиту  - 43 623,94 грн  відсутні. 
Враховуючи викладене,  доводи апеляційної скарги  частково знайшли свої підтвердження  в суді  апеляційної  інстанції. 
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної частини.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з мотивувальною частиною оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення простроченого  тіла  кредиту, а тому вона підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. 367, 368,  374, 376, 381- 384 ЦПК України суд
                      
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити часткового. 
Рішення  Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року в частині  відмови в задоволенні  позовних вимог  про  стягнення  простроченого  тіла  кредиту  змінити  в його  мотивувальній  частині, виклавши  мотивувальну  частину  рішення  в редакції цієї постанови. 
В  решті рішення  суду  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,  оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                      Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                        І.  М. Рейнарт  
             
                                                                                              Т. А. Семенюк