ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 липня 2021 року
м. Харків
справа № 638/13898/19
провадження № 22-ц/818/2162/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді Тичкової О.Ю.,
суддів: Бурлака І.В., Яцина В.Б., 
сторони справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі – Офіс Генерального прокуратура, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтава, Державна казначейська служба України,
інші учасники справи:
третя особа - слідчий першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава Папу Віктор Васильович,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, Офісу Генерального прокурора України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Цвіри Д.М. (повний текст рішення складений 16 грудня 2020 року), -
у с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 267 548 гривень, завдану тривалою бездіяльністю Офісу Генерального прокуратура (надалі Офіс), Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтава (надалі ТУ ДБР).
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23.08.2017 та 12.10.2017 він звертався до Генеральної прокуратури України з заявами про кримінальні правопорушення, які протиправно не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі ЄРДР). Ухвалами слідчого судді від 12.04.2018 та 07.12.2017 Генеральну прокуратуру Україна було зобов`язано внести відповідні відомості до реєстру, але ухвали були виконані працівниками відповідача не невідкладно, а тільки 17.07.2018 та 17.05.2018 відповідно. Такі дії змусили позивача звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати особистий час, чим завдали моральних страждань. 
За вказаними заявами були відкриті кримінальні провадження № 42018000000001732 та № 42018000000001222, які постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області від 30.10.2018 були об`єднані в одне кримінальне провадження та передані до ТУ ДБР для проведення досудового розслідування. 
17 травня 2019 року слідчий ТУ ДБР Папу В.В., зловживаючи службовим становищем та недбало ставлячись до своїх посадових обов`язків, порушивши вимоги ст.19 Конституції України, ст.ст.2,8, 9,25, 40, 91-93 КПК України і навмисно не провівши ніяких слідчих процесуальних дій, спрямованих на встановлення істини, виніс немотивовану і незаконну постанову про закриття кримінального провадження 42018000000001222. Вказана постанова була скасована ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2019 року. В указаній постанові суд зазначив, що слідчим вимоги закону про всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин справи не виконані, а рішення щодо закриття кримінального провадження прийнято слідчим передчасно і необґрунтовано, заявник по обставинам повідомленого ним злочину жодного разу не допитувався, а відповідно його заява фактично не перевірялась, в ході досудового розслідування допущена істотна неповнота.
29 липня 2019 року слідчий ТУ ДБР Папу В.В., продовжуючи навмисно свою бездіяльність, не провівши необхідні слідчо-процесуальні дії, направлені на встановлення істини, так і не усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду від 10.06.2019, повторно виніс постанову про закриття кримінального провадження № 42018000000001222, продублювавши текст раніше винесеної постанови від 17.05.2019, вже скасованої ухвалою суду від 10.06.2019.
27 серпня 2019 року Октябрський районний суд м. Полтави виніс ухвалу, якою скасував постанову про закриття кримінального провадження № 42018000000001222 від 29.07.2019. При цьому суд зазначив, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження не відповідає вимогам закону, оскільки вона винесена без всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, рішення є невмотивованим та передчасним. Суд зобов`язав слідчого звернутися до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування.
На думку ОСОБА_1 з вини посадових осіб Офісу та ТУ ДБР він вимушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, неможливості продовжити активне особисте життя, в особистій репутації, у власні безпеці, у впевненості у собі та в майбутньому, у недоторканості громадянина України, оскільки люди, що вчинили кримінальне правопорушення не покарані, що призвело до неможливості задовольняти актуальні для нього потреби в благополуччі сім`ї, відчутті гідності, соціальної та правової захищеності і вимагає від нього докласти значних додаткових зусиль для організації свого життя. Своєю тривалою бездіяльністю позивачу спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких ОСОБА_1 оцінив у розмірі 1 267 548 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 5000 гривень з єдиного казначейського рахунку відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Державної казначейської служби України, Офісу та ТУ ДБР на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 280 гривен 26 копійок з кожного. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що наявність судових рішень про зобов`язання внести відомості до ЄРДР та скасування постанов про закриття кримінального провадження доводять факт порушення конституційних прав ОСОБА_1 бездіяльністю відповідачів. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України, з заявами  про усунення перешкод, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, доступу до правосуддя, привели до моральних та фізичних страждань позивача, який крім того, є особою похилого віку, у зв`язку з наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково. Але враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд уважав, що обґрунтованим є відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.
В апеляційній скарзі Офіс, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість судового рішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування посилається на те, що Генеральна прокуратура України у вказаному позивачем кримінальному провадженні нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва не здійснювала, її дії (бездіяльність) позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувалися та незаконними судом не визнавалися. Ухвали слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 та 12.04.2018 про зобов`язання службової особи Генеральної прокуратури України, уповноваженої на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зареєструвати заяви позивача та внести Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення у відповідності до вимог ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України) не містять даних про визнання дій Генеральної прокуратури України протиправними.
Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а факт задоволення скарг на бездіяльність органу досудового розслідування ухвалами слідчого судді не свідчить про протиправність дій органів досудового слідства та завдання такими діями ОСОБА_1 моральної шкоди. Оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органів досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.
ОСОБА_1 належних та допустимих доказів протиправності дій чи бездіяльності Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні, спричинення йому моральної шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між ними не надав, у зв`язку з чим не довів заподіяння йому такої шкоди Генеральною прокуратурою України.
ТУ ДБР також звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій просило скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Послалося на неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають істотне значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не довів протиправність дій або бездіяльності ТУ ДБР або його слідчих. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органів досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність діяльності взагалі, тому не може бути підставою для відшкодування матеріальної або моральної шкоди. Суд не врахував, що ухвалами слідчих суддів у кримінальному провадженні від 10.06.2019 та від 27.08.2019 не встановлювалось порушення слідчими вимог закону, їх бездіяльність, вчинення ними протиправних дій. Тобто вказані ухвали не мають преюдиційного значення для дійсного позову ОСОБА_1 . Відшкодування моральної шкоди, завданої слідчими при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018000000001222, вже була предметом розгляду Дзержинського районного суду м. Харкова (справа № 638/14180/19) за позовом сина ОСОБА_1 – ОСОБА_2 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд відмовив.
В іншій частині доводи апеляційної скарги ТУ ДБР збігаються з доводами апеляційної скарги Офісу. 
У відзиві на апеляційну скаргу Офісу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції від 07.12.2020 – залишити без змін.
Посилається на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що тривалою бездіяльністю посадових осіб Офісу та ТУ ДБР, пов`язаною з невиконанням посадовими особами своїх обов`язків, не проведенням комплексу дій, передбачених КПК України, йому було завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. 
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу в межах вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги Офісу та ТУ ДБР підлягають задоволенню частково виходячи з такого.
Відповідно до п.п. 2, 4 ч.1, ч. 2 ст.376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Як установлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, 23 серпня 2017 року ОСОБА_1 в порядку ст.214 КПК України звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 382 КК України, однак відповідні відомості до ЄРДР не були внесені (т.1 а.с. 41-42).
12 квітня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва виніс ухвалу, якою зобов`язав Генеральну прокуратуру України внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 23.08.2017 (справа № 757/53516/17-к). Відомості за указаною заявою були внесені до ЄРДР 17.07.2018 за номером кримінального провадження 42018000000001732 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України (т.1 а.с. 35).
12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Генеральної прокуратури України з заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 372 КК України (т.1 а.с. 61-65).
07 грудня 2017 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/64120/17-к службову особу Генеральної прокуратури України було зобов`язано внести відомості до ЄРДР, викладені в заяві ОСОБА_1 від 12.10.2017 (т.1 а.с. 57).
З витягу з ЄРДР вбачається, що відомості за заявою ОСОБА_1 від 12.10.2017 були внесені до ЄРДР 17 травня 2018 року за номером кримінального провадження 42018000000001222 (т.1 а.с. 46).
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 20 грудня 2018 року було задавлено заяву ОСОБА_1 про відвід процесуального керівника від нагляду за додержанням законів при досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні № 42018000000001222 (т.1 а.с. 43).
17 травня 2019 слідчим ТУ ДБР Папу В.В. винесена постанова про закриття кримінального провадження №42018000000001222 у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (т.1 а.с. 30-32).
Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 10.06.2019 постанова про закриття кримінального провадження № 42018000000001222 від 17.05.2019 скасована. Підставою для скасування постанови стало те, що слідчим всупереч ст.ст. 91,92 КПК України не проведено всіх необхідних слідчих дій спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження; не вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3; не допитано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; не проведені одночасні допити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 , з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; не зібрано характеризуючих даних на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.1 а.с. 24-26).
26.07.2019 кримінальне провадження відновлено, про що внесено відповідні відомості до ЄРДР. 29.07.2019 слідчим ТУ ДБР прийнята постанова про закриття кримінального провадження № 42018000000001222 (т. 1 а.с. 18-21).
Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 27.08.2019 постанова про закриття кримінального провадження від 29.07.2019 скасована, слідчого зобов`язано звернутися до слідчого судді із клопотанням про продовження строку досудового розслідування (т.1 а.с. 9-11). Підставою для скасування постанови стала безпідставність закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків проведення досудового розслідування об`єднаного кримінального провадження № 42018000000001222. 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
Вирішуючи спір суд першої інстанції, виходив з того, що позивач довів належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між прийняттям судових рішень про задоволення скарг ОСОБА_1 на дії слідчого ТУ ДБР щодо закриття кримінального провадження, не внесенням відомостей за його заявами до ЄРДР та настанням шкоди.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію;  3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалах слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.
Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.
Метою оскарження ОСОБА_1 бездіяльності слідчого ТУ ДБР у кримінальному провадженні № 42018000000001222 була незгода з прийнятими процесуальними рішеннями про закриття кримінального провадження. Скасування постанов про закриття кримінального провадження є не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на наявність якої посилається позивач.
Те ж саме стосується і зобов`язання Генеральної прокурати внести відомості до ЄРДР за заявами ОСОБА_1 . Сам факт такого зобов`язання не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були поновлені. Сплив певного проміжку часу між зобов`язанням Генеральної прокуратури України внести відомості до ЄРДР та їх безпосереднім внесенням не доводить протиправності дій відповідача та завдання ОСОБА_1 моральної шкоди. 
Такий висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини  від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.
Таким чином, оскільки у дійній цивільній справі відсутні всі три умови для притягнення Офісу та ТУ ДБР до цивільно-правової відповідальності, зокрема, відшкодування моральної шкоди, вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Тому колегія суддів уважає, що суд першої інстанції помилково встановив наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з доведеністю протиправності дій відповідачів та спричиненням йому моральної шкоди. Апеляційні скарги Офісу та ТУ ДБР належить задовольнити, рішення суду від 07.12.2020 – скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи (т.1 а.с. 66), тому відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору в судах усіх інстанцій. 
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи викладене, сплачений Офісом при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1152 грн 60 коп. (т.2 а.с. 120), сплачений ТУ ДБР судовий збір у розмірі 1261 грн 21 коп. (т.2 а.с. 169), слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, Офісу Генерального прокурора України  задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокуратура, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення. 
Компенсувати Офісу Генерального прокуратура 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Компенсувати Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Полтава, 1261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) гривню 21 (двадцять одну) копійку судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 2 липня 2021 року. 

Головуючий                                                         О.Ю. Тичкова

Судді                                                                        І.В. Бурлака

В.Б. Яцина