ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/27933/20                                                             Суддя (судді) першої інстанції: Погрібніченко І.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                 Оксененка О.М.,
суддів:                                                       Лічевецького І.О.,
                                                            Мельничука В.П.,

При секретарі:                               Кузьмінської К.В.,

За участю позивача:                            ОСОБА_1 ,
представника відповідача:                Бігдан А.В.,
представника третьої особи:             Вишневської Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг,     член Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Бабій Ольга Андріївна про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, член Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ОСОБА_2 , в якому просила: 
- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України у вигляді невидання розпорядження про звільнення ОСОБА_2 з посади члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;
- зобов`язати Кабінет Міністрів України видати розпорядження про звільнення ОСОБА_2 з посади члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29 жовтня 2019 року Президент України видав Указ №781/2019 «Про призначення ОСОБА_2 членом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», терміном до дня призначення члена НКРЕКП обраного за результатами відкритого конкурсного відбору, але не більш як на три місяці.
На даний час, вказана особа протиправно продовжує перебувати на посаді члена НКРЕКП.
Проте, оскільки вказана особа входила до складу керівних органів політичної партії або перебувала у трудових чи інших договірних відносинах з політичною партією, тому Кабінет Міністрів України мав вчинити активні дії щодо припинення повноважень ОСОБА_2 на підставі частини сьомої ст.8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», але проявив бездіяльність і не здійснив цього.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що один із членів колегіального органу, який приймає рішення щодо її матеріального (майнового) стану та збільшення тарифів знаходиться на своїй посаді всупереч вимогам чинного законодавства.
На думку апелянта,  оскільки ОСОБА_2 на момент її призначення на посаду не відповідала закріпленому законом переліку вимог, так як виконувала повноваження голови Білоцерківської міської політичної партії «Об`єднання «Самопоміч», тому остання не мала права здійснювати відповідні повноваження.
Окрім того, апелянт звертає увагу, що «політичний» характер (як формальний так і по суті) особи ОСОБА_2 робить за неможливе перебування її на посаді члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем та членом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ОСОБА_2 вказано про те, що не надано доказів та фактів, що підтвердили б дійсне порушення його прав, внаслідок нібито не видання Кабінетом Міністрів України розпоряджень про звільнення ОСОБА_2 з посади.
Крім того, під час розгляду вказаної справи позивач повинен довести, а суд повинен встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів скаржника з боку відповідача, внаслідок вчинення його бездіяльності та прийняття оскаржуваного рішення. 
Також позивач звертає увагу, що при призначенні ОСОБА_2 членом Комісії були дотримані положення статті 7 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», тому підстави для дострокового припинення повноважень такої особи - відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу Кабінет Міністрів України зазначив, що відсутність обов`язку вчинити певні дії спростовує твердження позивача щодо наявності ознак бездіяльності у відповідача.
До того ж, вільне трактування апелянтом вимог Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» не може розцінюватись як підстава для задоволення даного позову.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, Указами Президента України від 29.05.2018 року №150/2018, №151/2018, №152/2018, №153/2018 та №154/2018 призначено членами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Указами Президента України від 29.10.2019 року №778/2019, №779/2019 звільнено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з посади члена НКРЕКП.
Як наслідок, Указами Президента України від 29.10.2019 №780/2019, №782/2019, №783/2019 призначено ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , членами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, до дня призначення члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, обраного за результатами відкритого конкурсного відбору, але не більше як на три місяці.
Крім того, 29 жовтня 2019 року Президент України видав Указ №781/2019 «Про призначення ОСОБА_2 членом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг». до дня призначення члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, обраного за результатами відкритого конкурсного відбору, але не більше як на три місяці.
Вважаючи призначення ОСОБА_2 членом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг протиправним та необхідності відповідача вчинити дії по виданню розпорядження про її звільнення із займаної посади, вказане слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки визнання протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України у вигляді невидання розпорядження про звільнення ОСОБА_2 з посади члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та зобов`язання видати таке розпорядження не буде мати на меті поновлення прав позивача, який він вважає порушеними, оскільки між позивачем та Кабінетом Міністрів України відсутні будь-які правовідносини, що пов`язані з предметом розгляду даної адміністративної справи, тому позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 року № 1540-VIII (надалі - Закон №1540-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1540-VIII Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України. Особливості спеціального статусу Регулятора обумовлюються його завданнями і повноваженнями та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливостях організації та порядку діяльності Регулятора, в особливому порядку призначення членів Регулятора та припинення ними повноважень, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Регулятора та гарантії незалежності в прийнятті ним рішень у межах повноважень, визначених законом, встановленні умов оплати праці членів та працівників Регулятора. Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Статтею 8 Закону №1540-VIII встановлено, що до складу Регулятора входять сім членів, у тому числі Голова. Призначення на посаду члена Регулятора здійснюється за результатами відкритого конкурсного відбору на зайняття цієї посади, крім випадків, передбачених цим Законом. Організацію та проведення конкурсного відбору здійснює Конкурсна комісія з добору кандидатів на посади членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Конкурсна комісія), що утворюється і діє відповідно до цього Закону. Конкурсна комісія утворюється при Кабінеті Міністрів України. Склад Конкурсної комісії затверджується Кабінетом Міністрів України.    
Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»    (у редакції, чинній до 29.12.2019) Президент України призначає на посаду члена (членів) Регулятора з відібраних Конкурсною комісією кандидатів не пізніше місячного строку з дня внесення Конкурсною комісією відповідного подання (абзац тридцять дев`ятий); Члени Регулятора призначаються на посади указом Президента України (абзац сороковий).
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року №5-р/2019 визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частину першу, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частину шосту статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII.
Частина перша статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частина перша, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частина шоста статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року №1540-VIII, визнані неконституційними, втратили чинність з 31.12.2019.
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сферах енергетики та комунальних послуг» від 19.12.2019 року №394-ІХ, який набрав чинності 29.12.2020 року, внесено зміни до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», зокрема в частині правового статусу та особливостей призначення та припинення повноважень членів Регулятора.
Зокрема, вказаним Законом було запроваджено схему ротації членів Регулятора.
Згідно пункту 3 Розділу II Закону № 394-IX особа, яка перебуває на посаді члена Регулятора на день набрання чинності цим Законом, продовжує здійснювати повноваження члена Регулятора протягом строку, що становить різницю між шістьма роками та строком перебування на посаді до дня набрання чинності цим Законом, з урахуванням пункту 4 цього розділу.
Пункт 4    Розділу II Закону № 394-IX встановлює строки такої ротації: ротація членів Регулятора, які перебувають на посаді станом на день набрання чинності цим    Законом, застосовується до: одного члена Регулятора - до 1 липня 2020 року; одного члена Регулятора - до 1 липня 2021 року; одного члена Регулятора - до 1 липня 2023 року; двох членів Регулятора - до 1 липня 2024 року; двох членів Регулятора - до 1 липня 2025 року. Схема ротації членів Регулятора з поіменним списком затверджується Президентом України.
Наведеними положеннями Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сферах енергетики та комунальних послуг» урегульовано на законодавчому рівні питання щодо членів Регулятора, які станом на 29.12.2019, продовжували перебувати на посадах та які повинні продовжувати здійснювати свої повноваження протягом строку, що становить різницю між шістьма роками та строком перебування на посаді до дня набрання чинності цим Законом.
Отже, члени Регулятора, зокрема ОСОБА_2 , які призначені з 29.10.2019, згідно з наведеними нормами повинні були продовжувати свої повноваження в межах строку, що становить різницю між шістьма роками та строком перебування на посаді з 29.10.2019 та до моменту ротації.
Звертаючись до суду з даним позовом щодо протиправності призначення ОСОБА_2 на посаду члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та у подальшому не вчинення дій щодо звільнення цієї особи з посади, ОСОБА_1 фактично не погоджується з підвищенням у 2020 році тарифів на послуги з центрального водопостачання та центрального водовідведення, зокрема, для КП «Ірпіньводоканал», що було встановлено постановою НКРЕКП від 04.02.2020 № 283 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 16 червня 2016 року №1141».
Однак, судом першої інстанції вірно відзначено, що вказана постанова НКРЕКП від 04.02.2020 № 283 була вже предметом судового розгляду, так як рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, у справі №640/18307/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг  про визнання протиправним та нечинною постанову - було відмовлено.
У даному випадку, визнання протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України у вигляді невидання розпорядження про звільнення ОСОБА_2 ,  з посади члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг не буде мати на меті поновлення прав позивача, який він вважає порушеними, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Отже, нормативно-правові акти чи індивідуальні акти, прийняті суб`єктом владних повноважень з порушенням закону, підлягають визнанню нечинними чи скасуванню лише у разі порушення прав, свобод чи інтересів фізичної особи і необхідності судового захисту з метою поновлення порушеного права.
Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої ст. 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п. 4.1 Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
На підставі викладеного та з урахуванням приписів ст. ст. 2, 5 КАС України варто зауважити, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Однак, порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
Враховуючи вищезазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №504/4148/16-а та від 12 червня 2020 року по справі №804/3214/18.
З матеріалів справи вбачається, що позивач фактично не погоджується з постановою НКРЕКП «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 16 червня 2016 року 1141» № 283 від 04 лютого 2020 року, у той же час остання не наводить обґрунтування порушення її прав Кабінетом Міністрів України при неприйнятті рішення щодо звільнення ОСОБА_2 з посади члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
При цьому, у матеріалах справи відсутні докази наявності будь-яких правовідносин, що пов`язані з предметом розгляду даної адміністративної справи.
Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №8/84 вказав, що при з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», Суд має керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.
Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).
Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).
У даному випадку, незгода позивача з рішеннями НКРЕКП, якими встановлено тарифи на водопостачання та водовідведення, за які він сплачує кошти, як споживач комунальних послуг, не є підставою для припинення діяльності її членів, так само як і для визнання протиправними дій/бездіяльності Уряду.
У свою чергу, позивачем не наведено доказів та фактів, що підтвердили б дійсне порушення його прав, внаслідок нібито не видання Кабінетом Міністрів України розпоряджень про звільнення ОСОБА_2 з посади члена НКРЕКП.
Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивач не надав дійсного (фактичного) порушення або реальної можливості порушення його прав внаслідок неприйняття рішення Кабінетом Міністрів України щодо не звільнення ОСОБА_2 з посади члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та з огляду на обрання позивачем неналежного способу судового захисту його порушених прав, тому підстави для задоволення даного позову - відсутні.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя           О.М. Оксененко

Судді          І.О. Лічевецький

                                                                                              В.П. Мельничук