Постанова                                      
Іменем України                                 
 
14 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 388/1299/17
провадження № 61-8199св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє як опікун в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Варварівська сільська рада Долинського району Кіровоградської області, Долинська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника   ОСОБА_4 , яка діє як опікун в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - ОСОБА_5 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Голованя А. М.,               Мурашка С. І.,

 

 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 , яка діє як опікун в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Варварівська сільська рада Долинського району Кіровоградської області, Долинська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту та виданого на його підставі свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно за правом спадкоємства.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 6,73 га, якій присвоєно кадастровий номер 3521981300:02:000:1029 та яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю КР № 110602            від 10 листопада 2005 року.
15 квітня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким призначила спадкоємцем земельної ділянки свого онука ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О. та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 48.
Діючи в інтересах свого підопічного ОСОБА_7 зверталася до нотаріуса за консультацією і їй було роз`яснено, що за чинним законодавством малолітній спадкоємець ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину, а тому їй рекомендовано звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину.
На той час через брак коштів вона вирішила оформити спадкові права ОСОБА_2 пізніше.
Навесні 2017 року від ОСОБА_8 їй стало відомо, що перед смертю його дружини ОСОБА_6 , під впливом тяжких обставин від її імені було складено новий заповіт на земельну ділянку, а спадкоємцем призначено ОСОБА_3 , яка є племінницю покійної. Однак цей заповіт         ОСОБА_6 не підписувала і своєї згоди на нього не давала, замість неї заповіт підписав він.
27 вересня 2017 року ОСОБА_9 звернулася до Долинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття ОСОБА_2 спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 та видачу відповідного свідоцтва.
На це нотаріус повідомив їй, що відповідно до заповіту ОСОБА_6           від 04 листопада 2013 року, який посвідчено секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О. та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, а також заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини, 06 серпня 2014 року останній було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку з кадастровим номером 3521981300:02:000:1029.
Позивачка вважає, що заповіт, складений 04 листопада 2013 року та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, за яким спадкоємцем ОСОБА_6 щодо її земельної ділянки є ОСОБА_3 , має бути визнаний судом недійсним через те, що фактично спадкодавець його не підписувала, а сам заповіт складено взагалі без її відома.
Як наслідок цього, видане на підставі недійсного заповіту свідоцтво про право на спадщину теж підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, а державна реєстрація права власності відповідачки на земельну ділянку - скасуванню.
Крім того, вона вказувала, що під час оформлення заповіту ОСОБА_6 від 15 квітня 2013 року на користь її онука помилково вказано його прізвище ОСОБА_10 , що було обумовлено помилкою в свідоцтві про народження дитини, яку згодом виправлено після смерті спадкодавця. Таку невідповідність можна усунути лише в судовому порядку шляхом встановлення факту, що має юридичне значення.
Враховуючи наведене просила суд:
визнати недійсним заповіт від 04 листопада 2013 року, зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, посвідчений секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. В., яким ОСОБА_6 заповідала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером 3521981300:02:000:0129;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом                         від 06 серпня 2014 року, зареєстроване в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 321, видане державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори Величко В. О., яким визнано спадкоємцем          ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером 3521981300:02:000:0129;
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 6,7283 га, яка розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером 3521981300:02:000:0129;
встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме: в заповіті від 15 квітня 2013 року, зареєстрованому в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 48, посвідченому секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О., яким спадкодавець ОСОБА_6 заповідала спадкоємцю ОСОБА_11 ,           ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дійсно спадкоємцем є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
визнати за ОСОБА_2 за правом спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею           6,7283 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером 3521981300:02:000:0129, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю КР № 110602 від 10 листопада 2005 року. 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області                          від 16 вересня 2020 року у складі судді Степанова С. В. позов                       ОСОБА_12 , яка діє як опікун в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задоволено частково.
Визнано недійсними заповіт від 04 листопада 2013 року, зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, посвідчений секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. В., яким ОСОБА_6 заповідала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером 3521981300:02:000:0129.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом                     від 06 серпня 2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 321, видане державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори         Величко В. О., яким визнано спадкоємцем ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером 3521981300:02:000:0129.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером 3521981300:02:000:0129.
Встановлено факт належності правовстановлюючого документа, а саме: в заповіті від 15 квітня 2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 48, посвідченому секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О., яким спадкодавець ОСОБА_6 заповідала спадкоємцю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дійсно спадкоємцем є - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем доведено як відсутність волевиявлення ОСОБА_6 на укладення заповіту, так і відсутність визначеної законом форми фіксації волевиявлення спадкодавця, тому наявні підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним.
З урахуванням наявності підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання недійсним заповіту, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та про скасування державної реєстрації права власності також підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку, місцевий суд виходив із того, що позивачем не доведено неможливість застосування визначеного законом порядку спадкування.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_13 задоволено частково.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2020 року в частині визнання недійсним заповіту ОСОБА_6                        від 04 листопада 2013 року, зареєстрованому в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, та в частині встановлення факту належності заповіту ОСОБА_2 скасовано і ухвалено стосовно цих позовних вимог нове рішення, яким в їх задоволенні відмовлено.
В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд не звернув уваги на те, що спадкодавець ОСОБА_6 двічі зверталась до Варварівської сільської ради із заявами про скасування заповітів, у тому числі заповіту, складеного на ім`я ОСОБА_11 , щодо якого 14 жовтня 2013 року заяву ОСОБА_6 було посвідчено секретарем Варварівської сільської ради Сергієнко В. О. та зареєстровано у журналі реєстрації нотаріальних дій за              № 93, а тому місцевий суд помилково задовольнив позовну вимогу щодо встановлення факту.
Апеляційний суд також дійшов висновку про необхідність скасування рішення місцевого суду в частині визнання заповіту, складеного на ім`я ОСОБА_3 , недійсним, оскільки, як правомірно зазначив суд першої інстанції, спадкодавець не підписувала вказаний заповіт, а отже такий в силу частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним й, відповідно, при нікчемності правочину визнання його недійсним судом не вимагається. Місцевий суд на вказане уваги не звернув та помилково задовольним позов у вказаній частині.
В іншій частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, оскільки такі вирішено з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У травні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_12 , яка діє як опікун в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - ОСОБА_5 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_12 , яка діє як опікун в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовної вимог про визнання заповіту недійсним та залишити в силі рішення суду першої інстанції у вказаній частині.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 431/1625/17, провадження № 61-14062св19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду про те, що оспорюваний заповіт не може бути визнано недійсним. Заявник вказує, що в оскаржуваному заповіті зазначено, що такий складено ОСОБА_6 і підписано також нібито нею, а отже якщо судом встановлено, що даний заповіт підписано не спадкодавцем, то він повинен визнаватися недійсним.
 
Відзиву на касаційну скаргу позивачем не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
15 квітня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт на користь свого онука ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким заповіла належну їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю                      КР № 110602 від 10 листопада 2005 року земельну ділянку площею 6,7283 га, якій присвоєно кадастровий номер 3521981300:02:000:0129. Цей заповіт посвідчено 15 квітня 2013 року у с. Варварівка Долинського району Кіровоградської області секретарем Варваріської сільської ради            Сергієнко В. О., про що зроблено запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під № 48.
 
04 листопада 2013 року у с. Варварівка Долинського району Кіровоградської області секретар Варваріської сільської ради Сергієнко В. О. посвідчила заповіт ОСОБА_6 щодо земельної ділянки площею 6,73 га, якій присвоєно кадастровий номер 3521981300:02:000:0129, згідно з яким спадкоємцем цього майна призначено ОСОБА_3 , про що зроблено запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 105.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
 
06 серпня 2014 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 листопада 2013 року, про що в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зроблено запис № 321. Вказане свідоцтво видане на земельну ділянку площею 6,7283 га, яка розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області та якій присвоєно кадастровий номер 3521981300:02:000:0129.
 
Спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 - її чоловік ОСОБА_8 подав 20 березня 2014 року до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини.
 
Рішенням Жовтневої районної у м. ради м. Кривого Рогу від 19 листопада 2014 року № 432 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дитини-сироти.
 
Рішенням Жовтневої районної ради м. Кривого Рогу від 16 грудня 2015 року № 504 призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_11 .
 
Рішенням виконавчого комітету Покровської районної в місті ради                   м. Кривого Рогу від 20 вересня 2017 року № 377 внесено зміни до рішень виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради від 19 листопада         2014 року за № 432 та від 16 грудня 2015 року за № 504, а саме: у текстах цих рішень слова « ОСОБА_11 » у відповідних відмінках змінено на « ОСОБА_2 ».
 
27 вересня 2017 року ОСОБА_1 від імені малолітнього підопічного ОСОБА_2 звернулася до Долинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті          ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку.
 
Висновком експертів № 6535/6536/19-32 від 03 липня 2019 року встановлено, що підпис, який міститься у рядку «Підпис» у заповіті від 04 листопада        2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 105, посвідченому секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської        Сергієнко В. О., яким ОСОБА_6 заповідала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку, виконаний ОСОБА_8 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що судове рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо визнання заповіту недійсним, тому в іншій частині судове рішення апеляційного суду не переглядається.
 
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або законом (стаття 1217 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті.
 
Статтею 1247 ЦК України визначено загальні вимоги до форми заповіту.
Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, є нікчемним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.
 
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Судами встановлено, що підпис, який міститься у рядку «Підпис» у заповіті від 04 листопада 2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 105, посвідченому секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О., яким ОСОБА_6 заповідала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку, виконаний ОСОБА_8 .
 
Таким чином, враховуючи те, що заповіт підписаний не заповідачем, а іншою особою, за відсутністю підстав, передбачених у частині другій статті 1247 ЦК України та без додержання частини четвертої статті 207 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, а тому правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо визнання заповіту недійсним, оскільки такий є нікчемним в силу вимог закону.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що оспорюваний заповіт складено ОСОБА_6 і підписано також нібито нею, а отже якщо судом встановлено, що даний заповіт підписано не спадкодавцем, то він повинен визнаватися недійсним, не можуть бути прийняті судом.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний заповіт не відповідає загальним вимогам закону щодо його форми, а тому в силу частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним, отже визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається, оскільки такий не породжує будь-яких правових наслідків.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника Капралової Любові Анатоліївни, яка діє як опікун в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович