КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/1937/2021             
                                   
                                        П О С Т А Н О В А
 
                              І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
                  м. Київ                                                                                    Справа №757/23700/15-ц

20 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                   - Левенця Б.Б.
при секретарях         -  Масловській  К.І., Гоін В.С., Верес Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1   ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання правочинів недійсними, -
в с т а н о в и в:
 
09 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання правочинів недійсними.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 28 травня 2013 року його батько  ОСОБА_5 склав заповіт,  за яким все належне йому майно заповів онуці ОСОБА_3 , а також у цей день видав на її ім`я довіреність.
Крім того, 30 травня 2014 року ОСОБА_5 видав довіреність, якою уповноважив іншого свого сина - ОСОБА_4 на укладання договору дарування частини квартири АДРЕСА_1 . На підставі цієї довіреності 02 червня 2014 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 5/9 часток вказаної квартири. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_5 помер.
Посилався на те, що після смерті дружини ОСОБА_6 у травні 2013 року його батько перебував у депресії, пригніченому настрої, не впізнавав в обличчя своїх синів, плутався в датах, перебував в неадекватному стані.
Вважав, що заповіт та інші правочини є недійсними на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 у момент вчинення вказаних  правочинів не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.
Враховуючи викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: 
 визнати недійсним заповіт від 28 травня 2013 року, який підписаний від імені ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрований в реєстрі за №451;
 визнати недійсною довіреність від 28 травня 2013 року, яка підписана від імені ОСОБА_5 , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрована в реєстрі за №452;
 визнати недійсною довіреність від 30 травня 2014 року, яка видана від імені ОСОБА_5 , посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Людвігою Сигізмундівною та зареєстрована в реєстрі за №479;
 визнати недійсним договір дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 від 02 червня 2014 року, який укладений між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , що зареєстрований в реєстрі за №565;
 скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 5/9 часток квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та які вона набула на підставі договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02 червня 2014 року.  
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання правочинів недійсними залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1   ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було надано належної оцінки доказам у справі про те, що після смерті дружини ОСОБА_5 перебував в неадекватному стані та у момент вчинення правочинів не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Оскаржуване рішення базується на висновку експертизи, в якому містяться численні порушення та перекручення дійсних обставин справи.
Посилається на те, що  судом першої інстанції неправомірно було відмовлено  позивачу  в оголошенні висновку експертизи в повному обсязі та у клопотанні про призначення посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.
Вказувала, що суд першої інстанції порушив право позивача на подання доказів та доведення обставин, викладених у позовній заяві, оскільки необґрунтовано відмовив у долучені до матеріалів справи речового доказу, а саме: диктофону, який вмонтований в мобільний телефон позивача; порушив порядок розгляду клопотання про долучення письмових доказів; не забезпечив можливості повного та об`єктивного дослідження матеріалів справи при проведені експертизи; не надав належної оцінки показам свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та в оскаржуваному рішенні не вказав, які покази надавали лікарі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Звертала увагу на те, що показання допитаних у суді лікарів щодо стану здоров`я ОСОБА_5 суперечили  записам  про стан його здоров`я  у його медичній документації, роздруківки телефонних дзвінків та аудіозаписи телефонних розмов свідчать, що під час вчинення оскаржуваних правочинів ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, однак суд не дав цим обставинам належної правової оцінки.
У зв`язку з викладеним зазначала, що судом апеляційної інстанції мають бути досліджені та оцінені наступні докази: висновок судово-психіатричного експерта №400 від 23 червня 2017 року (а.с.122-130 т.3); виписний епікриз із медичної карти стаціонарного хворого №1236/3 ОСОБА_5 (а.с.18-19 т.1) та інші медичні документи; роздруківки телефонних дзвінків ОСОБА_5 до позивача 28.05.2013 року (а.с.30-32 т.3) та позивача до ОСОБА_5 і відповідача ОСОБА_4 в жовтні 2013 року (а.с.33-35 т.3); аудіо записи телефонних розмов позивача з ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 у жовтні 2013 року (а.с.130 т.2); в сукупності: довідка Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру №579 від 29 травня 2014 року (а.с.77 т.1), звіт про оцінку квартири   АДРЕСА_1 (а.с.64 т.2), довіреність від 30.05.2014 року, яка видана від імені ОСОБА_5 на відповідача ОСОБА_4 (а.с.116 т.1); заява про відвід головуючого судді (а.с.218-222 т.1) та ухвала про відмову в задоволенні заяви про відвід (а.с.39 т.2); клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи (а.с.150-156 т.3) та те, яке подавалося на останньому судовому засіданні від 23 лютого 2018 року і відповідні журнали судових засідань від 09.11.2017 року, 31.01.2018 року, 23.02.2018 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Ткаченко Марина Вікторівна просила апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на те, що висновок судово-психіатричного експерта №400 від 23.06.2017 року підтверджує, що ОСОБА_5 в період травень-червень 2014 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Враховуючи, що у травні-червні 2014 року ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, то робити будь-які висновки щодо не усвідомлення ним значення своїх дій та неможливості керувати ними у більш ранній період, а саме- в травні 2013 року, не можна. Вважала, що подання позивачем клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи є необґрунтованим та має ознаки зловживання процесуальними правами та є намаганням затягнути судовий процес. Покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 в сукупності з висновком експерта підтверджують, що на момент посвідчення заповіту, довіреності від 28 травня 2013 року, довіреності від 30 травня 2014 року, договору дарування  від  02 червня 2014 року ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій, міг вільно керувати ними, не виявляв жодних ознак, які б могли поставити під сумнів дану обставину, перебував при свідомості та ясному розумі, спілкувався з оточуючими. Також звертала увагу на те, що записи телефонних розмов здобуті позивачем незаконним шляхом та є неправомірним втручанням в особисте життя, а тому вони є недопустимим доказами та не могли братися до уваги судом першої інстанції. Також неналежним та недопустимим доказом є протокол від 22.09.2016 року опиту ОСОБА_16 адвокатом Годнею А.А.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року залишити без змін.
Постановою Апеляційного суду міста Києва  від 07 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року- залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник  адвокат  Годня  Антон Алнурович повністю підтримали доводи апеляційної скарги  та просили її задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_3  та представник відповідача  ОСОБА_4   адвокат Худяков Анатолій Геннадійович в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_4 та представник третьої особи Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлялися у встановленому порядку, а тому колегія вважає можливим розгляд справи  у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є синами померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 - його онукою.
28 травня 2013 року ОСОБА_5 склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 451, згідно із яким він заповідав все своє майно ОСОБА_3 . (а.с.49 т.2)
Також 28 травня 2013 року була видана довіреність ОСОБА_5 , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрована в реєстрі за № 452, якою ОСОБА_5 уповноважував на виконання дій (представлення інтересів) ОСОБА_3 (а.с. 114, т. 2).       
30 травня 2014 року було видано довіреність ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Л. С. та зареєстровану в реєстрі за № 479, якою він уповноважив ОСОБА_4 на укладання договору дарування частини квартири на користь ОСОБА_3   . (а.с.116 т.1)
На підставі довіреності від 30 травня 2014 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 02 червня 2014 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування 5/9 часток квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований в реєстрі за № 565. (а.с.26 т.1)
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорювані  ним  заповіт  від 28 травня  2013 року, довіреність  від 28 травня 2013 року, довіреність від  30 травня 2014 року та договір дарування від  30 вересня 2014 року є недійсними на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 у момент вчинення вказаних правочинів не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції послався на те, що на момент посвідчення заповіту від 28 травня  2013 року, довіреності від 28 травня 2013 року, довіреності від 30 травня 2014 року, договору дарування  від 02 червня 2014 року ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій, міг вільно керувати ними, не виявляв жодних ознак, які б могли поставити під сумнів дану обставину, перебував при свідомості та ясному розумі, волевиявлення   було вільним і відповідало його волі, тому підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, згідно з приписами статей 203, 215, 225 ЦК України відсутні.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.
Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Норми  ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди  особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Відповідно до вимог статей 237, 244 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) висловив правову позицію, відповідно до якої підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2016 року у справі №757/23700/15-ц задоволено клопотання позивача та призначена посмертна комплексна судово-психолого-психіатрична експертиза на вирішення якої були поставлені наступні питання:         
 Чи страждав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на будь-яке психічне захворювання або психічний розлад в травні місяці 2013 року і травні-червні місяці 2014 року, тобто, на момент посвідчення наступних правочинів: заповіту від 28.05.2013 року, довіреності від 28.05.2013 року, довіреності від 30.05.2014 року, договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року?         
 Чи міг ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними у травні місяці 2013 року і  у травні-червні місяці 2014 року, тобто, на момент посвідчення наступних правочинів: заповіту від 28.05.2013 року, довіреності від 28.05.2013 року, довіреності від 30.05.2014 року, договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року?         
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12.12.2016 року виправлено описку в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2016 року та  зазначено по тексту ухвали - призначити по справі посмертну психіатричну експертизу.
  Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 400 від 23 червня 2017 року, станом на травень 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28 травня 2013 року) та в період травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування від 02 червня 2014 року та довіреності від 30 травня 2014 року) ОСОБА_5 страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу з психоорганічним синдромом (Р07.8). З причин, викладених в обґрунтуванні, встановити чи спростувати наявність 28.05.2013 року тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності (розладу свідомості) у ОСОБА_5 не є можливими. 
Вирішення питання чи міг ОСОБА_5 за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними на період травня 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року) є неможливим з причин, викладених в обґрунтуванні. Станом на травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року та довіреності від 30.05.2014 року) ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. (а.с.122-130 т.3)
Вказаний висновок складений комісією експертів, які мають вищу медичну освіту, кваліфікаційний клас за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» та достатній досвід роботи за спеціальністю.
Також судом першої інстанції були допитані свідки, які в період вчинення правочинів прямо чи опосередковано спілкувалися з   ОСОБА_5 , а саме: 
свідок ОСОБА_13 , приватний нотаріус, яка посвідчувала заповіт та довіреність від 28 травня 2013 року, показала суду, що безпосередньо спілкувалася з ОСОБА_5 під час вчинення ним правочинів та перевіряла його дієздатність. Пояснила, що вона попередньо поговорила з лікуючим лікарем ОСОБА_5 з приводу того, чи не отримує він які-небудь сильнодіючі медичні препарати. Її розмова з ОСОБА_5 відбулась у палаті на одинці; був лежачий, при підписанні напівсидів, вів себе тоді адекватно; 
свідок ОСОБА_10 , лікуючий лікар ОСОБА_5 у період його лікування у Клінічній лікарні «Феофанія» з 23 травня 2013 року по 01 червня 2013 року показав, що лікування ОСОБА_5 надавалось з приводу розладів серцево-судинної і сечовивідної системи; у зв`язку із затримкою сечі, йому було встановлено катетер. Оскільки останній, на думку свідка, створював ОСОБА_5 незручності, він «...повів себе нестандартно, ... самостійно перерізав катетер, замість того, щоб звернутись зі своїми проблемами до медичного персоналу...». Також було таке, що ОСОБА_5 відмовлявся від прийому ліків та їжі. З цих причин ним було призначено ОСОБА_5 консультацію психіатра, який оглянув його безпосередньо у відділенні. Поведінка ОСОБА_5 у відділенні загалом була спокійною, зауважень медичного персоналу та скарг сусідів по палаті не було;                                                  
допитана в якості свідка ОСОБА_11 , показала, що була лікарем-невропатологом Клінічної лікарні «Феофанія»,  28 травня 2013 року консультувала ОСОБА_5 у зв`язку з виникненням припущення про можливість наявності в нього гострого порушення мозкового кровообігу. При огляді ОСОБА_5  виявляв ослаблення пам`яті на поточні події і тому в нього було діагностовано «мнестичне зниження». Оскільки вияснилось, що у ОСОБА_5 померла дружина, вона призначила йому консультацію психіатра. На її думку, інтелект ОСОБА_5  під час вищенаведеного огляду був нормальним;
свідок ОСОБА_12 , лікар-психіатр Клінічної лікарні «Феофанія», який 28 травня 2013 року оглядав ОСОБА_5 показав, що консультував ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що він сумував з приводу смерті своєї дружини, яку під час розмови називав «мамою». При розмові ОСОБА_5 виявляв певну нестриманість і дратівливість, не розумів причини огляду його лікарем-психіатром, його мовне спілкування було достатнім, висловлював нарікання на своє соматичне самопочуття, виявляв реакцію роздратування на поставлений йому сечовивідний катетер. Ним не було виявлено значних порушень пам`яті у ОСОБА_5 . Вважав, що значних проявів органічного ураження центральної нервової системи у ОСОБА_5 не було. Наявні в медичній документації відділення записи про «неадекватність» ОСОБА_5 трактував, як наслідок його небажання отримувати необхідну йому медичну допомогу; 
ОСОБА_14 , допитана в якості свідка, показала, що вона була медичною сестрою, яка в період проживання ОСОБА_5 в місті Хмельницькому разом з відповідачем (2014-2015 року) ставила крапельниці, робила ін`єкції ліків та брала матеріали для проведення аналізів ОСОБА_5 та, відповідно, особисто з ним спілкувалася. Вказала, що, на її думку,ОСОБА_5 турбували переважно кардіологічні проблеми, якої не будь психічної неадекватності він не виявляв. На той час ОСОБА_5 був здатний пересуватися в межах квартири та хвалив онуку.               
Аналізуючи покази вказаних свідків в сукупності  з іншими доказами у справі,  суд першої інстанції  посилався на  те, що вказані докази не  підтверджують  тієї обставини, що  ОСОБА_5 на момент  вчинення оспорюваних правочинів не усвідомлював значення  своїх дій та не міг керувати  ними. 
Колегія суддів  погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як   вказані свідки,  виконуючи свої професійні обов`язки, як нотаріус, як лікуючий лікар, як лікар- невропатолог, як лікар-психіатр,  та як  медична сестра, безпосередньо  спілкувались з ОСОБА_5 та  мали об'єктивну можливість оцінити  стан  здоров`я ОСОБА_5   та його можливість розуміти значення своїх дій. 
ОСОБА_15 , невістка ОСОБА_5 , допитана в якості свідка показала суду що, на її думку, ОСОБА_5 психічним захворюванням не страждав, на обліку в психіатра не перебував і в лікарів психоневрологічного профілю не лікувався. Їй було відомо, що ОСОБА_5  в лікарні «Феофанія» знімав собі катетер. Також показала, що вона була очевидцем того, як ОСОБА_5  склав правочин від 30.05.2014 року й до нотаріуса вони їздили автомобілем. Зазначила, що у зв`язку з високим рівнем цукру, він двічі перебував на стаціонарному лікуванні, а весною 2015 року у нього виникла діабетична кома і він тоді «не реагував».
ОСОБА_7 , яка була другом сім`ї, познайомилась з ОСОБА_5 ще в 1997 році, показала суду, що приїжджала в Конча-Заспу на протязі 1997-2012 років. В 2011 році вона приїхала в гості, однак ОСОБА_5 її не впізнав, був байдужим, відстороненим. При цьому свідок показала, що раніше ОСОБА_5 був життєрадісним, комунікабельним, спілкувався з нею, розпитував про життя.                                  
ОСОБА_8 , який був приятелем ОСОБА_5 , показав суду, що з кінця 2008 року по 2012 рік досить часто зустрічався з ОСОБА_5 . Приблизно з 2010 року ОСОБА_5 почав виявляти помітну забудькуватість, погано впізнавав людей, при цьому зовнішньо помітні порушення поведінки не прослідковувалися.       
Свідок ОСОБА_9 , невістка ОСОБА_5 , показала, що вона спілкувалася з ОСОБА_5 декілька десятків років, однак ще десь з 2010 року вона стала помічати, що у нього трусяться руки, згодом він перестав впізнавати друзів їх сім`ї, у 2011 році не впізнав ОСОБА_7 , хоча перед цим добре з нею спілкувався, не впізнавав інших друзів та знайомих, став замкнутим, постійно сидів у кріслі, вимагав, щоб його залишили в спокої. Також свідчила про події 28 травня 2013 року, коли позивач перебував на операції в госпіталі, через що вона брала слухавку і відповідала, ОСОБА_5 неодноразово телефонував на номер телефону позивача в неадекватному стані та повідомляв, що йому потрібна допомога.   У період часу, коли ОСОБА_5 проживав у м. Хмельницьку, вона з ним не спілкувалась.
Надаючи  оцінку показам  свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 ,  допитаних за клопотання позивача, які зазначали, що   ОСОБА_5   з 2011 року перестав впізнавати друзів сім`ї та знайомих, став замкнутим, постійно сидів у кріслі, а 28 травня 2013 року, коли позивач перебував на операції в госпіталі, він неодноразово телефонував на номер телефону позивача в неадекватному стані, суд першої інстанції обґрунтовано   зазначив, що вони не підтверджують неспроможності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Крім того, у висновку експертизи вказано, що покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 про те, що ОСОБА_5   з початку 2010-тих років почав виявляти значні інтелектуально-мнестичні порушення (вщент до забудькуватості), афективні розлади депресивного характеру, пасивність поведінки, не знаходять відповідного підтвердження у наданій медичній документації (МКАХ, МКСХ №3635/3-2010, №3106/3-2011, №1454/3-2012, №2751/3-2012, №3060/3-2012 з КЛ «Феофанія», згідно з якою підекспертний виявляв «ясну свідомість», «продуктивний контакт», «нормальний настрій», був «орієнтованим...у просторі»).
Задовольняючи частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовуючи постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від  29 квітня 2020 року зазначив,  що заперечуючи презумпцію психічного здоров`я батька в момент вчинення оспорюваних правочинів, позивач посилався на те, що резолютивна частина висновку посмертної  судово-психіатричної експертизи № 400 від 23 червня 2017 року не містить відповіді на поставлені судом питання про спроможність  ОСОБА_5 28 травня 2013 року (дата вчинення оспорюваних заповіту та довіреності) розуміти значення своїх дій та керувати ними, хоча його обґрунтування містить дані про те, що «підекспертний безсумнівно виявляв  психічні та поведінкові порушення психоорганічного характеру». У зв`язку з цим, а також оцінюючи змістовно-суперечливий характер  показань свідків, сторона позивача 9 листопада 2017 року та 23 лютого  2018 року клопотали перед судом першої інстанції (а.с. 150-156, 222-227, т.3) про призначення посмертної комплексної психолого-психіатричної експертизи в іншу експертну установу з метою отримання висновку спеціалістів щодо спроможності ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення оспорюваних правочинів. Відмовляючи у задоволенні цього клопотання, суд обмежив сторону позивача у можливості доводити перед судом обставини, на які він посилався, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог і дійшов до переконання про недоведеність його вимог, поклавши в основу своїх міркувань висновок посмертної  судово-психіатричної експертизи № 400 від 23 червня 2017 року, який не дав відповідь на питання суду про стан ОСОБА_5 28 травня 2013 року. В суді обох інстанцій сторона позивача порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експерти сформували свої висновки, з метою їх аналізу та формулювання клопотання про призначення іншої експертизи. Однак суд, направивши медичні картки ОСОБА_5 до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, які були отримані цією установою та використані при проведенні експертизи, не забезпечив повернення цієї медичної документації до суду та можливість ознайомлення з нею позивача. Таким чином, суд не гарантував позивачу можливість мати рівний обсяг прав та обов`язків у порівнянні з відповідачами.
У силу ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Виконуючи вказівки Верховного Суду при новому розгляді справи суд апеляційної інстанції встановив, що для проведення посмертної психіатричної експертизи, призначеної ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року (ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2016 року виправлено описку у назві експертизи), Печерським районним судом м. Києва було витребувано та отримано медичні картки  ОСОБА_5 з наступних медичних установ, зокрема, із:  1) Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, 2) Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, 3) Хмельницької міської лікарні. Разом з матеріалами цивільної справи вказана медична документація була направлена для проведення посмертної психіатричної експертизи в Київський міський центр судово-психіатричної експертизи. З матеріалів справи вбачається, що вказана медична документація не була направлена Печерським районним судом м. Києва разом з апеляційною скаргою та цивільною справою до Київського апеляційного суду.
В судовому засіданні від 18.06.2020 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Годня Антоном Алнуровичем було заявлено клопотання  про витребування медичної документації, що була заведена на ОСОБА_5 від медичних установ: Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 03143, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, буд.21; Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 01014, м. Київ, вул. Верхня, 5; Хмельницької міської лікарні, що знаходиться за адресою: 29000, м. Хмельницький, пров. Проскурівський, 1; Хмельницької міської поліклініки №2, що знаходиться за адресою: 29000, м. Хмельницький, пр.-т Миру, буд.61;   Печерського районного суду м. Києва (суддя Остапчук Т.В.);  Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 103-А).
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 18.06.2020 року клопотання про витребування медичної документації, що була заведена на ОСОБА_5 , було задоволено, витребувано медичну документацію, що була заведена на ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) від медичних установ: Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 03143, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, буд.21; Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 01014, м. Київ, вул. Верхня, 5; Хмельницької міської лікарні, що знаходиться за адресою: 29000, м. Хмельницький, пров. Проскурівський, 1; Хмельницької міської поліклініки №2, що знаходиться за адресою: 29000, м. Хмельницький, пр.-т Миру, буд.61; Печерського районного суду м. Києва (суддя Остапчук Т.В.); Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 103-А).
З відповіді директора Київського міського центру судово-психіатричної експертизи Світлани Опейди від 30.06.2020 року за вих.№1186-01 вбачається, що медична документація ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була передана до Печерського районного суду міста Києва 09.10.2017 року разом з висновком судово-психіатричної експертизи №400 від 23.06.2017 року, що підтверджується копією титульного аркушу висновку з розпискою працівника суду про отримання 09.10.2017 року цивільної справи в 3-х томах та медичної документації. (а.с.18 т.5)
З листа судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В. від 11 серпня 2020 року слідує, що після розгляду справи по суті, медичні картки, які були витребувані у медичних установах, для проведення посмертної комплексної психолого-психіатричної експертизи були повернені до медичних установ, з яких вони були витребувані. Супровідні листи були виготовлені в програмі Word, копії супровідних листів були передані до Відділу організаційного забезпечення з розгляду цивільних та адміністративних справи, для приєднання їх до матеріалів цивільної справи 757/23700/15-ц. Після повернення справи з Київського апеляційного суду та відправлення її до судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Білоконь О.В. справа судді Остапчук Т.В. для перевірки наявності супровідних листів в матеріалах цивільної справи не передавалась. (а.с.40,45 т.5)
З листа КП «Хмельницький міський лікувально-діагностичний центр» Хмельницької міської ради від 09 липня 2020 року за вих. №733 вбачається, що Хмельницька міська поліклініка №2 з січня 2017 року надає консультативну допомогу, а з травня 2019 року в складі КП «Хмельницький міський лікувально-діагностичний центр». Вказано, що амбулаторна картка ОСОБА_5 не зареєстрована з січня 2017 року, та з приводу звернення ОСОБА_5 у період до 01.2017 року запропоновано звертатися до Хмельницького міського центру первинної медико-санітарної допомоги №2 за адресою: м. Хмельницький, вул. Подільська, 54. (а.с.25 т.5)
З листа КП «Хмельницька міська лікарня» Хмельницької міської ради від 30.07.2020 року №826 вбачається, що документація на ОСОБА_5 (картка стаціонарного хворого) 12.01.2017 року вилучена із лікарні слідчим ГУ НП і знаходиться у нього, тому вказану медичну документацію не має можливості надати. (а.с.35,41 т.5)
У судовому засіданні від 13.08.2020 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Годня Антоном Алнуровичем було заявлено клопотання  про витребування медичної документації відносно ОСОБА_5 за період з січня 2010 року по 11 травня 2015 року, шляхом постановлення ухвали суду, так як протокольна ухвала суду не виконується, від наступних медичних та інших установ: Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 03143, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, буд.21; Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 01014, м. Київ, вул. Верхня, 5; Хмельницького міського центру первинної медико-санітарної допомоги №2, що знаходиться за адресою: 29013, м. Хмельницький, вул. Подільська, 54; Печерського районного суду м. Києва (суддя Остапчук Т.В.).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13.08.2020 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Годня Антона Алнуровича про витребування медичної документації відносно ОСОБА_5 було задоволено.
Витребувано медичну документацію відносно ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) з наступних медичних установ: Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 03143, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, буд.21; Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 01014, м. Київ, вул. Верхня, 5; Хмельницького міського центру первинної медико-санітарної допомоги №2, що знаходиться за адресою: 29013, м. Хмельницький, вул. Подільська, 54;   Печерського районного суду м. Києва (суддя Остапчук Т.В., справа №757/23700/15-ц).
31 серпня 2020 року від Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 01014, м. Київ, вул. Верхня, 5 надійшла наявна в неї інформація у формі виписки з електронної медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС. (а.с.67-72 т.5)
З листа Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами від 04.09.2020 року за вих.№04/687 вбачається, що медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_5 №595 в паперовому вигляді була надана до Печерського районного суду м. Києва за запитом останнього від 28.09.2015 та не була повернута в ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС. (а.с.77 т.5)
З листа КП «Хмельницький міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Хмельницької міської ради, що знаходиться за адресою: м. Хмельницький, вул. Подільська, 54 від 02.09.2020 року вих.№539/1/01-03 вбачається, що будь-яка медична документація стосовно ОСОБА_5 відсутня, тому вимоги ухвали не можуть бути виконані КП «Хмельницький міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Хмельницької міської ради. (а.с.80 т.5)
18 вересня 2020 року Київським апеляційним судом було надіслано листа  Клінічній лікарні «Феофанія» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 03143, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, буд.21 та Печерському районному суду м. Києва (суддя Остапчук Т.В., справа №757/23700/15-ц) з вимогою виконати ухвалу Київського апеляційного суду від 13.08.2020 року та надати Київському апеляційному суду медичну документацію на ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).
23 вересня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов лист з Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, що знаходиться за адресою: 03143, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, буд.21 в якому повідомлено, що 09.11.2015 року та 09.11.2016 року оригінали медичних карток стаціонарного пацієнта ОСОБА_5 були направлені до Печерського районного суду міста Києва. Станом на даний час оригінали медичних карток до лікарні не повернуто. (а.с.121-123 т.5)
Також 28 вересня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов лист судді Печерського районного суду міста Києва Остапчук Т.В. в якому зазначено, що суддя Печерського районного суду міста Києва Остапчук Т.В. не є володільцем медичної документації ОСОБА_5 , і вся документація, яка витребовувалася для розгляду даної цивільної справи №757/23700/15-ц поверталася в медичні установи за минуванням потреби. (а.с.125 т.5)
В подальшому, супровідним листом від 06.10.2020 року Печерський районний суд міста Києва направив на адресу Київського апеляційного суду медичні картки ОСОБА_5 №1236/3, №3060/3, №1113/3, №2751/3, №3106/3, №1454/3, №595, №5193, №13812, №7765. (а.с.130 т.5)
З вказаною медичної документацією представник позивача Годня Антон Алнурович ознайомлювався   в апеляційному суді 07.10.2020 року та 15.10.2020 року (а.с.131,166 т.5), позивач ОСОБА_1   ознайомився  з медичною документацією ОСОБА_5 19 жовтня 2020 року. (а.с.167 т.5)
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 17.09.2020 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Годня Антона Алнуровича про виклик та допит в судовому засіданні експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 для надання роз`яснень  з приводу проведеної  ними судово-психіатричної експертизи за результатами якої складено висновок експерта від 23.06.2017 року №400.
У судовому засіданні 08 жовтня 2020 року експерт ОСОБА_21, який був попереджений судом апеляційної інстанції про кримінальну відповідальність та приведений до присяги експерта, пояснив, що  висновок щодо можливості  ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними  на час укладення оспорюваних правочинів  ними був зроблений  на підставі наданої на дослідженої експертами медичної документації ОСОБА_5 , матеріалів цивільної справи та показів свідків -лікарів, які безпосередньо спілкувались з ОСОБА_5 під час його лікування, спостерігали  за його станом здоров`я, робили записи в медичній документації. Вказав, що в медичній документації ОСОБА_5 , яку досліджували експерти, діагноз «деменція при хворобі Альцгеймера»»  не було зазначено, тому він не вказаний в експертному висновку. Пояснив також, що  з метою об`єктивно оцінити психічний стан ОСОБА_5 , експерти, отримавши вперше його медичну документацію, скористалися правом експерта направити запит  в суд для того, щоб цілеспрямовано допитати медиків, які робили записи щодо психічного стану ОСОБА_5 . Вказане було обумовлено тим, що в медичній документації були зафіксовані певні можливі порушення свідомості у ОСОБА_5 . Проте, будучи допитаними в якості свідків, лікарі, які оглядали ОСОБА_5 не описали наявності у нього будь яких порушень свідомості, а пояснили, що неадекватність дій ОСОБА_5 проявлялася фактично в супротиві виконувати лікарські призначення та йому не встановлювалися діагнози пов`язані з захворюванням психіки, не призначалося відповідне лікування.  Також експерт  пояснив, що в медичній документації ОСОБА_5 було зафіксовано ознаки ураження головного мозку, які не позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
В судовому засіданні 22 жовтня 2020 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Годня Антоном Алнуровичем було заявлено клопотання про призначення посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи в якому просив доручити проведення вказаної експертизи експертам Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» (08631, Київська область, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Вокзальна, будинок № 8). 
На вирішення судовим експертам в частині проведення посмертної судово- психіатричної експертизи просив поставити наступні питання:
Чи містить медична документація ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про будь-яке психічне захворювання або психічний розлад в травні місяці 2013 і травні-червні місяці 2014 року, тобто на момент посвідчення наступних правочинів: 1) заповіту від 28 травня 2013 року; 2) довіреності від травня 2013 року; 3) довіреності від 30 травня 2014 року; 4) договору дарування 5/9 к у праві власності на квартиру від 02 червня 2014 року?
Чи містить медична документація ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про те, що він за своїм психічним станом не міг повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними у травні місяці 2013 і травні-червні місяці 14 року, тобто на момент посвідчення наступних правочинів: 1) заповіту від 28 травня 2013 року; 2) довіреності від 28 травня 2013 року; 3) довіреності від 30 травня 2014 року; договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02 червня 2014 року?
На вирішення судовим експертам в частині проведення посмертної судово- психологічної експертизи просив поставити наступні питання: 
Чи спроможний був ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, фізичного стану, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища (залежність від обставин, тощо) усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними і передбачати їх наслідки станом на момент посвідчення наступних правочинів: 1) заповіту від 28 травня 2013 року; довіреності від 28 травня 2013 року; 3) довіреності від 30 травня 2014 року; 4) договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02 червня 2014 року?
Чи міг ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей, фізичного стану, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища (залежність від обставин, тощо) піддаватися навіюванню, сторонньому впливу, спрямованому на укладення ОСОБА_5  наступних правочинів: 1) заповіту від 28 травня 2013 року; 2) довіреності від 28 травня 2013 року; довіреності від 20 травня 2014 року; 4) договору дарування 5/9 часток у праві власності квартиру від 02 червня 2014 року?
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 вказане клопотання було задоволено частково.
Призначено по справі №757/23700/15-ц додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 103-а), встановлено строк для проведення експертизи у два місяці з дня надходження цивільної справи до Київського міського центру судово-психіатричних експертиз.
На вирішення експертам поставлено наступні питання:
 Чи страждав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на будь-яке психічне захворювання або психічний розлад в травні місяці 2013 року і травні-червні місяці 2014 року, тобто, на момент посвідчення наступних правочинів: заповіту від 28.05.2013 року, довіреності від 28.05.2013 року, довіреності від 30.05.2014 року, договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року?         
 Чи міг ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними у травні місяці 2013 року і травні-червні місяці 2014 року, тобто на момент посвідчення наступних правочинів: заповіту від 28.05.2013 року, довіреності від 28.05.2013 року, довіреності від 30.05.2014 року, договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року?         
Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України.
У розпорядження експертам надано: матеріали цивільної справи №757/23700/15-ц; медичну карту амбулаторного хворого на ОСОБА_5 з Державної наукової установи «Науково-Практичний центр профілактичної та клінічної медицини Державного управління справами» №595; медичні картки стаціонарного хворого на ОСОБА_5 з Хмельницької міської лікарні №13812 за 2014 рік та № 5193 за 2015 рік; медичні картки стаціонарного хворого на ОСОБА_5 з Клінічної лікарні «Феофанія» №3635/3 за 2010 рік, №3106/3 за 2011 рік, №1236/3 за 2012 рік, №1454/3 за 2012 рік, №3060/3 за 2012 рік, №1113/3 за 2013 рік, №1236/3 за 2013 рік; виписку з електронної медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого на ОСОБА_5 з Державної наукової установи «Науково-Практичний центр профілактичної та клінічної медицини Державного управління справами» №595, що знаходиться в матеріалах цивільної справи №757/23700/15-ц на а.с.67-72 т.5.
Оплату за проведення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи покладено на  ОСОБА_1 . Провадження в справі зупинено на час проведення експертизи.
Клопотання представника позивача про проведення експертизи виключно на підставі записів в медичній документації ОСОБА_5 без врахування показів свідків-лікарів та інших свідків не підлягало задоволенню, оскільки Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 8 жовтня 1998 року передбачено, що експерт має право відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи (п.2.1. Розділу ІІ). Крім того, з урахуванням вимог закону, висновок експерта має бути повним, ясним, обґрунтованим та має не суперечити матеріалам справи.
Клопотання представника позивача про призначення  проведення у справі посмертної судової експертизи експертам Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» (08631, Київська область, Васильківський рйон, смт. Глеваха, вул. Вокзальна, будинок № 8), колегія суддів відхилила, оскільки Комунальний заклад Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» не є державною спеціалізованою установою та не має права проводити судово-психіатричну експертизу. 
Державною спеціалізованою судово-психіатричною установою Міністерства охорони здоров`я України є Київський міський центр судово-психіатричної експертизи.
Статтею першою Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла, тощо, об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
У відповідності до ч.1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі подання клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
Статтею 112 ЦПК України передбачено, що комплексна експертиза проводиться не менш як двома експертами різних галузей знань або різних напрямів у межах однієї галузі знань. У висновку експертів зазначається, які дослідження і в якому обсязі провів кожний експерт, які факти він встановив і яких висновків дійшов. Кожен експерт підписує ту частину висновку, яка містить опис здійснених ним досліджень, і несе за неї відповідальність. За результатами проведених досліджень, узагальнення та оцінки отриманих результатів експертами складається та підписується єдиний висновок, в якому формулюється загальний висновок щодо поставлених на вирішення експертизи питання або питань. У разі виникнення розбіжностей між експертами висновки оформлюються відповідно до частини другої статті 111 цього Кодексу.
 При цьому у даній справі предметом доказування є абсолютна неспроможність ОСОБА_5 в момент вчинення оспорюваних правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Як зазначалося вище, по справі на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2016 року та ухвали Печерського районного суду міста Києва від 12.12.2016 року у справі №757/23700/15-ц вже було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 400 від 23 червня 2017 року, станом на травень 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28 травня 2013 року) та в період травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування від 02 червня 2014 року та довіреності від 30 травня 2014 року) ОСОБА_5 страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу з психоорганічним синдромом (Р07.8). З причин, викладених в обґрунтуванні, встановити чи спростувати наявність 28.05.2013 року тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності (розладу свідомості) у ОСОБА_5 не є можливими. 
Вирішення питання чи міг ОСОБА_5 за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними на період травня 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року) є неможливим з причин, викладених в обґрунтуванні. Станом на травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року та довіреності від 30.05.2014 року) ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. (а.с.122-130 т.3)
Вказані висновки обґрунтовані тим, що згідно з матеріалами цивільної справи, наданою медичною документацією та результатами обстеження, ОСОБА_5 за медичною допомогою в будь-які лікувальні установи м.Києва психіатричного профілю не звертався та в психіатра за місцем проживання на обліку не перебував.
Записи в медичній документації ОСОБА_5 з відділення «Центр нефрології та амбулаторного діалізу» КЛ «Феофанія» від 28.05.2013 року та показання свідків-лікарів мають змістовно-суперечливий характер, що об`єктивно позбавляє експертів можливості вирішити питання про усвідомлення 28.05.2013 року ОСОБА_5 значення своїх дій та можливості керувати ними, попри те, що ОСОБА_5 безсумнівно тоді виявляв психічні і поведінкові порушення психоорганічного характеру.
Також вказаний висновок експертів базується на тому, що в амбулаторній медичній документації ОСОБА_5 за другу половину 2013 року не міститься зазначень про наявність яких-небудь суттєвих особливостей психічного стану.  Зміст аудіо-записів телефонних розмов позивача з ОСОБА_5  не знаходить собі відповідного підтвердження в іншій судовій і медичній документації, не може являтись достатньою підставою для встановлення вираженого психічного розладу, що позбавляв ОСОБА_5 на осінь 2013 року здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У медичній документації ОСОБА_5 також не міститься зазначень про звернення його за медичною допомогою упродовж 2014 року, а згідно з поясненнями відповідача ОСОБА_23 , показань свідка ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_14 , ОСОБА_5  упродовж 2014 року (і на період травня - червня 2014 року) яких-небудь психічних і поведінкових порушень не виявляв. Тому слід вважати, що ОСОБА_5 , як на момент складання довіреності від 30.05.2014 року, так і здійснення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року за своїм психічним станом тоді усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Таким чином, у вказаному висновку зроблено категоричний позитивний висновок про те, що станом на травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року та довіреності від 30.05.2014 року)  ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Встановити чи міг ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними на період травня 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року) не видалося можливим.
При цьому, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_21 ,  пояснив неможливість надання  категоричної відповіді щодо можливості ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними на період травня 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року) суперечливими відомостями між інформацією лікарів що міститься в медичній документації щодо неадекватного стану пацієнта та показами цих лікарів, які були допитані в якості свідків, які показали, що під неадекватністю ОСОБА_5 вони розуміли фактичне не бажання пацієнта виконувати рекомендації лікарів. 
Отже, у висновку судово-психіатричної експертизи № 400 від 23 червня 2017 року надано відповіді на всі поставлені судом питання, вказаний висновок є обґрунтованим, всі мотиви та причини можливості/неможливості надати відповідь на конкретні питання викладені в мотивувальній частині висновку, тому колегія суддів вважає, що висновки експертів не викликають сумніви щодо їх обгрунтованості.
 В клопотаннях про призначення  посмертної  комплексної  психолого-психіатричної експертизи  представник позивача  посилався на те, що не погоджується з висновками експертів, так як ними  при проведенні експертизи враховувались не тільки дані медичної документації ОСОБА_5 , а і суперечливі покази свідків-лікарів, просив при призначенні  комплексної психолого-психіатричної експертизи роз`яснити експертам, що  дослідженню підлягають виключно записи в медичних документах, покази свідків-лікарів та інших свідків дослідженню не підлягають. Зазначені  підстави для проведення   комплексної психолого-психіатричної експертизи  не грунтуються на вимогах процесуального закону, так як експерти   при  проведенні  вказаної експертизи досліджують  всі надані суду  на наявні у матеріалах справи  докази, а не тільки медичну документацію особи.   
За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для призначення у даній справі посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.  
Проте, з огляду на те, що  у висновку посмертної судово-психіатричної експертизи  № 400 від 23 червня 2017 року  експертами не надано категоричної відповіді  на  питання суду про стан ОСОБА_5   28 травня 2013 року та що експертами не досліджувалась виписка з електронної картки амбулаторного ( стаціонарного) хворого на ОСОБА_5 № 595, яка була надана  лише до апеляційного суду,  та на виконання вказівок  Верховного Суду, викладених  в постанові від 29 квітня 2020 року, апеляційним судом  22 жовтня 2020 року було призначено  у даній справі  додаткову  посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено   експертам Київського міського  центру судово-психіатричних експертиз. 
Відповідно до висновку  судово- психіатричного експерта  № 254 від  24.05.2021 року ОСОБА_5 на травень 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року ) та в період травень- червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року та довіреності від 30.05.2014 року) страждав хронічним психічним розглядом у вигляді органічного ураження головного мозку судинно- дисметаболічного ґенезу з психоорганічним синдромом (Р07.8) З причин, викладених в обґрунтуванні, встановити чи спростувати наявність 28.05.2013 року тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності (розладу свідомості) у ОСОБА_5 не є можливим.
Вирішення питання чи усвідомлював ОСОБА_5 за своїм психічним станом значення своїх дій та чи міг керувати ними на період травня 2013 року є неможливим з причин, викладених в обґрунтуванні. На травень- червень 2014 року ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Доказів абсолютної неспроможності ОСОБА_5 в момент вчинення оспорюваних правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними матеріали справи не містять.
З урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи № 400 від 23 червня 2017 року, висновку судово-психіатричного експерта № 254 від  24.05.2021 року Київського міського центру судово- психіатричної експертизи, пояснень експерта, показів свідків та інших досліджених в судовому засіданні доказів в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не доведеність позивачем його позовних вимог, що на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28 травня 2013 року, довіреності від 30 травня 2014 року та договору дарування 5/9 часток квартири від 02 червня 2014 року, ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг вільно керувати ними, та як наслідок, про відсутність підстав для визнання вказаних правочинів недійсними з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги щодо неповного експертного дослідження медичної документації ОСОБА_5 , зокрема, медичної картки ОСОБА_5 з Хмельницької міської поліклініки №2, колегією суддів відхиляються, оскільки в клопотанні  про призначення судової-психіатричної експертизи, заявленому 03.10.2015 року представником позивача, було визначено перелік питань та установ з яких позивач просив витребувати медичну документацію. Судом було задоволено вказане клопотання, здійснено запити до зазначених установ. Хмельницької міської поліклініки №2 у вказаному переліку  позивачем вказано не було. При новому апеляційному розгляді апеляційним судом за клопотанням представника позивача було  витребувано медичну документацію ОСОБА_5 з Хмельницької міської поліклініки №2. 
З листа КП «Хмельницький міський лікувально-діагностичний центр» Хмельницької міської ради від 09 липня 2020 року за вих. №733 вбачається, що Хмельницька міська поліклініка №2 з січня 2017 року надає консультативну допомогу, а з травня 2019 року в складі КП «Хмельницький міський лікувально-діагностичний центр». Вказано, що амбулаторна картка ОСОБА_5 не зареєстрована з січня 2017 року, та з приводу звернення ОСОБА_5 у період до 01.2017 року запропоновано звертатися до Хмельницького міського центру первинної медико-санітарної допомоги №2 за адресою: м. Хмельницький, вул. Подільська, 54. (а.с.25 т.5)
З листа КП «Хмельницька міська лікарня» Хмельницької міської ради від 30.07.2020 року №826 вбачається, що документація на ОСОБА_5 (картка стаціонарного хворого) 12.01.2017 року вилучена із лікарні слідчим ГУ НП і знаходиться у нього, тому вказану медичну документацію не має можливості надати. (а.с.35,41 т.5)
З направлених Печерським районним судом м.Києва  на адресу  Київського апеляційного суду  медичних карт ОСОБА_5, які були предметом дослідження експертів, вбачається, що  в розпорядження експертів  була надана  медична карта стаціонарного хворого № 5193 Хмельницької міської лікарні та медична карта стаціонарного хворого № 13812 Хмельницької міської лікарні.
 Твердження позивача та його представника в суді апеляційної інстанції про те, що у виписці із електронної медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №595 щодо ОСОБА_5 вказано діагноз «деменція при хворобі Альцгеймера, атипова або змішаний тип G30.8», проте у висновку експертів  № 400 від 23 червня 2017 року вказаній обставині не надано оцінку,  не свідчать про неповноту вказаного експертного дослідження, так як в розпорядження експертів  була надана медична картка амбулаторного (стаціонарного) хворого №595 в паперовому вигляді, виписка із електронної  картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №595 була надана уже до апеляційного суду.  У вказаній  виписці  з електронної  картки  Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами міститься інформація про встановлений діагноз «деменція при хворобі Альцгеймера, атипова або змішаний тип G30.8». Вказаний діагноз зазначено терапевтом ОСОБА_24 лише 15.10.2013 року. До 15.10.2013 року та після вказаної дати діагноз «деменція при хворобі Альцгеймера, атипова або змішаний тип G30.8» у виписці із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №595 не згадується. Крім того, в паперовій  медичній картці амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5   №595 відсутній запис  терапевта ОСОБА_24   з діагнозом «деменція при хворобі Альцгеймера, атипова або змішаний тип G30.8». В іншій медичній документації також не згадується про вказаний діагноз. Допитати  лікаря-терапевта  ОСОБА_24 в судовому засіданні з приводу вказаного нею у електронній картці   ОСОБА_5 діагнозу  не виявилось можливим так як відповідно до свідоцтва про смерть  серія  НОМЕР_2 , виданого  Відділом державної реєстрації   смерті Головного  територіального управління  юстиції у м.Києві, ОСОБА_24 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . З метою дослідження експертами  інформації, зазначеної  у виписці із електронної медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №595 щодо ОСОБА_5 у сукупності з іншими доказами у справі та  з іншою медичною документацією, апеляційним судом  була призначена у даній справі додаткова судово-психіатрична експертиза, висновок якої наданий  суду та досліджений в судовому засіданні .
Доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_5 станом на 2013 року погіршувався стан здоров`я, та, як наслідок, в 2013-2014 році ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, спростовуються матеріалами справи, зокрема висновками експертів та показами свідків. Крім того, погіршення стану здоров`я особи у 2013 році не може бути беззаперечним свідченням  неспроможності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час посвідчення оспорюваних правочинів.
Подані позивачем докази щодо стану здоров`я ОСОБА_5 не дають підстав для висновку про неспроможність особи  в момент вчинення правочинів  розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджують про наявність   у ОСОБА_5 певних хвороб, що саме по собі не є підставою для визнання правочинів недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки підставою  для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не доведеність позивачем того, що на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28 травня 2013 року, довіреності від 30 травня 2014 року та договору  дарування від 02 червня 2014 року, ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг вільно керувати ними, та як наслідок, про відсутність підстав для визнання вказаних правочинів недійсними.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                          п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  представника позивача ОСОБА_1   ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
          Повний текст постанови складено  22 вересня 2021 року.  
 
            Головуючий:                                          Судді: