Справа № 344/22425/19 
Провадження № 22-ц/4808/816/21 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Бойчука І.В., Фединяка В.Д.
секретаря                        Капущак С.В.
з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника позивача-відповідача ПП «Вансервісбуд» Калинюка Р.С., представника відповідача за зустрічним позовом ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» Шемрая С.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного підприємства «Вансервісбуд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Вансервісбуд» та Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Бородовського С.О. в м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
24.12.2019 року ПП «Вансервісбуд» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 28.02.2017 року між ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд», як продавцем, та відповідачем ОСОБА_5 , як покупцем, був укладений договір №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність покупця двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка буде створена ним у майбутньому, а покупець зобов`язалася оплатити визначену договором вартість квартири і прийняти її в порядку та у строки, визначені цим договором. В п. 2.1 договору сторони погодили, що вартість квартири складає 692 100 грн. Крім того, в п. 4.1 договору відповідач зобов`язалась сплатити гарантійний внесок в розмірі 692 100 грн до 30.04.2017 року. 
31.05.2017 року за відповідачем здійснено реєстрацію права власності на вищевказану квартиру. При цьому, відповідач не здійснила оплату за квартиру, чим грубо порушила умови договору. 
23.09.2019 року між ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» та ПП «Вансервісбуд» укладено договір відступлення права вимоги (цесії), згідно якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, внаслідок чого до ПП «Вансервісбуд» перейшло право вимоги за договором №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року. 
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року в розмірі 910 154,16 грн, з яких: 692 100 грн – заборгованість за договором, 55 064,61 грн – 3% річних, 162 989,55 грн – інфляційні втрати, а також судові витрати по справі.
01.07.2020 року ОСОБА_6 подала зустрічний позов до ПП «Вансервісбуд» та ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд», в якому просила визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 23.09.2019 року, укладений між ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» та ПП «Вансервісбуд».
В обґрунтування позову зазначила, що 28.02.2017 року між нею та ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» дійсно був укладений договір №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати їй у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною вартістю 692 100 грн, а вона зобов`язалася оплатити вартість квартири і прийняти її в порядку та строки, визначені договором. В п. 4.1 договору вона зобов`язалася сплатити продавцю гарантійний внесок в розмірі 692 100 грн до 30.04.2017 року. Згідно п. 7.3 договору після введення житлового будинку в експлуатацію продавець зобов`язався підготувати всі необхідні документи для оформлення квартири у власність покупця, а відповідно до п. 8.1 договору покупець отримує право на оформлення квартири у власність при сплаті продавцю платежів на повну кількість квадратних метрів загальної площі згідно умов даного договору. На виконання вищевказаних умов договору 29.05.2017 року був оформлений акт прийому-передачі квартири, відповідно до якого ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» з 05.04.2017 року передало їй, а вона прийняла вищевказану квартиру. В акті також зазначено, що гарантійний внесок в сумі 692 100 грн зараховано як оплату за дану квартиру. Передача їй квартири згідно акту прийому-передачі квартири від 29.05.2017 року та оплата нею гарантійного внеску в розмірі 692 100 грн є фактом виконання п.п. 1.1, 1.4 договору №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року, а відтак зобов`язання за даним договором є припиненими в силу положень ст. 599 ЦК України. Таким чином, оспорюваним договором відступлення права вимоги (цесії) від 23.09.2019 року оформлено відступлення права вимоги за неіснуючим (припиненим) зобов`язанням. Крім того, в п. 8.14 договору №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року, встановлено заборону на передачу сторонами прав та обов`язків за даним договором третім особам без письмової згоди іншої сторони. Оскільки ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» передало право вимоги по цьому договору без її письмової згоди та відома, то такий договір суперечить положенням ст.ст. 514, 516 ЦК України, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 березня 2021 року позов Приватного підприємства «Вансервісбуд» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Приватного підприємства «Вансервісбуд» 891 813,51 грн заборгованості та 13 625,30 грн судових витрат.
В іншій частині позову відмовлено.
В зустрічному позові ОСОБА_7 до Приватного підприємства «Вансервісбуд» та Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_7 не виконала умови договору №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року щодо сплати ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» коштів за спірну квартиру, зокрема, нею не надано доказів, які б підтверджували даний факт та спростовували пояснення представника ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» з даного приводу. 
ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» правомірно уклало договір відступлення права вимоги з ПП «Вансервісбуд», а тому позовні вимоги ПП «Вансервісбуд» про стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню на суму 891 813,51 грн. 
Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_7 , то такі задоволенню не підлягають, оскільки в договорі від 28.02.2017 року не встановлено однозначну і пряму заборону на заміну кредитора і на обов`язок кредитора погодити з боржником правонаступництво в зобов`язанні, а також не заборонено передавати право вимоги до сторони, яка прострочила виконання свого обов`язку.
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_7 – ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зокрема представник апелянта зазначає, що відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_7 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) від 23.09.2019 року, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що договором №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року не встановлено однозначну і пряму заборону на заміну кредитора і на обов`язок кредитора погодити з боржником правонаступництво в зобов`язанні. При цьому, суд не дав оцінки п. 8.14 цього договору, відповідно до якого сторони не мають права передавати свої права та обов`язки за даним договором третім особам без письмової згоди іншої сторони. 
Також не відповідають дійсності висновки суду першої інстанції про те, що в п. 5.4 договору №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року передбачено право продавця на відступлення права вимоги за договором, що прямо суперечить змісту п. 8.14 цього договору, оскільки відповідно до п. 5.4 договору покупець (а не продавець, як зазначено судом в оскаржуваному рішенні) має право відступлення права вимоги за цим договором за письмової згоди продавця до моменту введення об`єкта в експлуатацію. Безпідставним є і посилання суду на п. 8.3 договору, яким передбачено, що у випадку смерті покупця його правонаступником може стати спадкоємець згідно чинного законодавства України, який зобов`язується виконувати всі умови цього договору. 
Представник апелянта зауважує, що під час розгляду справи ОСОБА_2 не доводила обставину заборони заміни сторони зобов`язання за договором від 28.02.2017 року, як зазначено судом, а звертала увагу суду на те, що для заміни сторони у зобов`язанні необхідна письмова згода іншої сторони, що прямо передбачено п. 8.14 договору. При цьому, судом не враховано положення ст. 516 ЦК України про те, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки ОСОБА_2 не надавала письмової згоди на відступлення ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» права вимоги за договором від 28.02.2017 року, то такий договір суперечить приписам ст. 516 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України.
Представник апелянта також не погоджується і з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість первісного позову ПП «Вансервісбуд». Вказує, що відповідно до п. 4.1 договору №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року покупець зобов`язалася сплатити ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» гарантійний внесок за квартиру в розмірі 692 100 грн до 30.04.2017 року. В цьому пункті також передбачено, що даний договір вступає в силу після поступлення грошей на рахунок продавця в терміни і сумі, передбачені частиною першою даного пункту. При неперерахуванні коштів в даний термін і відповідній сумі договір вважається не укладеним і анульовується без додаткового попередження. Зважаючи на те, що покупцем ОСОБА_2 були виконані всі зобов`язання за договором, в тому числі і щодо оплати гарантійного внеску в розмірі 692 100 грн, між сторонами 29.05.2017 року був підписаний акт прийому-передачі квартири, відповідно до якого ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» передала з 05.04.2017 року, а ОСОБА_5 з 05.04.2017 року прийняла квартиру АДРЕСА_2 . В акті також зазначено, що гарантійний внесок в сумі 692 100 грн зараховано як оплату за квартиру. При цьому, під час розгляду справи ні позивачем за первісним позовом ПП «Вансервісбуд», ні представником ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» не надано жодних письмових доказів, які б свідчили про те, що акт прийому-передачі квартири від 29.05.2017 року є недійсним чи скасованим. Відтак, даним актом підтверджується факт оплати ОСОБА_2 гарантійного внеску за квартиру. В іншому випадку договір №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року відповідно до ч. 3 п. 4.1 цього договору вважався б неукладеним та анульованим без додаткового попередження. 
Таким, що не відповідає дійсності та суперечить п.п. 4.1 та 8.1 договору купівлі-продажу від 28.02.2017 року, є і висновок суду першої інстанції про те, що ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» та ОСОБА_2 погодили можливість оплати за квартиру після передання правовстановлюючих документів. 
Представник апелянта зауважує, що заборгованість покупця за договором купівлі-продажу від 28.02.2017 року продавець підтвердив лише довідкою від 23.12.2019 року, яку сам і видав. Жодних документів бухгалтерської звітності, які б підтверджували та відображали наявність такої заборгованості у бухгалтерському обліку продавця суду не надано. Більше того, довідка від 23.12.2019 року не є невід`ємною частиною договору відступлення права вимоги, а іншого підтвердження наявності заборгованості у ОСОБА_2 позивачем за первісним позовом ПП «Вансервісбуд» суду не надано. 
Також в оскаржуваному рішенні судом зазначено, що ОСОБА_7 на підтвердження здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу мала б надати первинний документ. Разом з тим, суд приймає до уваги факт наявності заборгованості покупця перед продавцем лише на підставі звичайної довідки продавця. Таким чином, суд надає перевагу доказам позивача над доказами відповідача.
Крім того, представник апелянта зазначає, що задовольняючи позов частково, суд стягнув з ОСОБА_7 судовий збір в повному обсязі, чим порушив вимоги ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності розподілу судових витрат.
З наведених підстав представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову ПП «Вансервісбуд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та повністю задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ПП «Вансервісбуд» та ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.
Представники ПП «Вансервісбуд» та ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких доводи скарги заперечили, вважаючи рішення суду першої інстанції законними та обґрунтованим. 
Зазначили, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_7 не надала жодних доказів сплати заборгованості за взятим на себе зобов`язанням первісному чи новому кредитору, а тому наявні підстави для стягнення заборгованості, оскільки неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку виконання взятих на себе зобов`язань.
Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Представники ПП «Вансервісбуд» та ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» доводи апеляційної скарги заперечили з мотивів, наведених у відзивах на апеляційну скаргу, просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28.02.2017 року між ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд», як продавцем, та ОСОБА_8 , як покупцем, був укладений договір №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (а.с. 6-7 в т. 1).
Згідно п. 1.1 даного договору продавець зобов`язався передати у власність покупця двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка буде створена ним у майбутньому, а покупець зобов`язалася оплатити визначену договором вартість квартири і прийняти її в порядку та у строки, визначені цим договором. 
Відповідно до п. 2.1 вищевказаного договору сторони дійшли згоди, що вартість одного квадратного метра загальної площі квартири складає 9 000 грн. Вартість квартири загальною площею 76,90 квадратних метрів становить 692 100 грн. 
Згідно п. 4.1 договору в рахунок належних за даним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, покупець зобов`язалася сплатити продавцю гарантійний внесок у розмірі 692 100 грн до 30 квітня 2017 року. 
Вказаним пунктом договору також передбачено, що даний договір вступає в силу після поступлення грошей на рахунок продавця в термін і сумі, передбачені частиною першою даного пункту. При неперерахуванні коштів в даний термін і відповідній сумі договір вважається неукладеним і анульовується без додаткового попередження. У випадку перерахування коштів після закінчення даного терміну договір вступає в силу за умови, якщо продавець не заключив аналогічний договір на дану квартиру з іншою юридичною чи фізичною особами. 
Пунктами 7.3, 8.1 договору визначено, що після введення житлового будинку в експлуатацію продавець зобов`язується підготувати покупцю всі необхідні документи для оформлення квартири у власність останнього. Покупець отримує право на оформлення квартири у власність при сплаті продавцю платежів на повну кількість квадратних метрів загальної площі квартири згідно умов даного договору.
Також встановлено, що 29.05.2017 року директором ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» ОСОБА_9 та ОСОБА_5 складено акт прийому-передачі квартири, відповідно до якого ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» з 05.04.2017 року передало, а ОСОБА_5 з 05.04.2017 року прийняла в будинку АДРЕСА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 на дев`ятому поверсі загальною площею 76,90 кв.м вартістю 692 100 грн. В акті зазначено, що гарантійний внесок в сумі 692 100 грн зараховано як оплату за дану квартиру. Акт також підписаний головним бухгалтером ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» Сурковим М.С. (а.с. 66 в т. 1).
31.05.2017 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію права власності (а.с. 8 в т. 1).
23.09.2019 року між ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» та ПП «Вансервісбуд» укладено договір відступлення права вимоги (цесії), згідно якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, внаслідок чого до ПП «Вансервісбуд» перейшло право вимоги за договором №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року (а.с. 9-11 в т. 1).
На підтвердження вимог первісного позову ПП «Вансервісбуд» надало довідку від 23.12.2019 року № б/н, видану ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд», за даними якої відповідно до умов договору №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, від 28.02.2017 року, укладеного між ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» і ОСОБА_5 , станом на 23.02.2019 року жодних розрахунків або оплат не проводилось (а.с. 12 в т. 1).
В силу дії ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Предметом спору у даній справі, є дійсність договору відступлення права вимоги (цесії) та право вимоги цесіонарія про виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому, та відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Спірні правовідносини урегульовуються главою 16 «Правочини» розділу IV «Правочини. Представництво», книги першої «Загальні положення», главою 47 «Поняття зобов`язання, сторони у зобов`язанні» розділу І «Загальні положення про зобов`язання», главою 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання», главою 52 «Поняття та умови договору» розділу II «Загальні положення про договір» книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).
За положеннями частини першої статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 512 Цивільного кодексу України визначає перелік основних підстав для заміни кредитора у зобов`язанні. Зокрема, за наведеною правовою нормою, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1).
Оспорюваний за зустрічним позовом договір відступлення права вимоги (цесії) є правочином про передачу вимог первісного кредитора новому кредиторові, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.
Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частина перша статті 516 Цивільного кодексу України включає положення, згідно з якими заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, якщо обов`язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі частини першої статті 203 Цивільного кодексу України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам частини першої статті 516 Цивільного кодексу України.
За умовами п. 8.14 договору №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 28.02.2017 року сторони цього договору не мають права передавати свої права та обов`язки за даним Договором третім особам без письмової згоди іншої сторони.
Відповідно до правової позиції позивача за первісним позовом, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор за договором відступлення права вимоги від 23.09.2019 року несе ризик відповідальності настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України). В матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати заборгованості первісному чи новому кредитору, а тому неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку виконання взятих на себе зобов`язань взагалі.
Така позиція позивача не узгоджується з положеннями частини першої статті 516 Цивільного кодексу України.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені вище норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права та не відповідає встановленим обставинам справи. 
З урахуванням положень п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, відповідно до яких підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову слід скасувати та ухвалити нове рішення. По суті встановленого зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги слід задоволити.
У зв`язку з визнанням недійсним договору відступлення права вимоги, апеляційний суд дійшов висновку, що підлягає скасуванню і рішення суду першої інстанції про задоволення первісного позову про стягнення з ОСОБА_2  вартості квартири за договором №244 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому від 28.02.2019 року в розмірі 692 100 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України. В наведеній частині слід ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позовуПриватного підприємства «Вансервісбуд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні первісного позову, то витрати, понесені ПП «Вансервісбуд» по сплаті судового збору за подання позовної заяви, відшкодуванню не підлягають. 
З квитанцій про сплату судового збору від 01.07.2020 року (а.с. 77 в т. 1) та від 20.04.2021 року (а.с. 31, 32 в т. 2) вбачається, що за подання зустрічного позову ОСОБА_2 сплатила 840,80 грн судового збору та за подання апеляційної скарги – 21 741 грн судового збору. 
Таким чином, з відповідачів за зустрічним позовом ПП «Вансервісбуд» та ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» слід стягнути на користь  ОСОБА_2 по 11 110,23 грн судового збору з кожного.
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні первісного позову Приватного підприємства «Вансервісбуд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Вансервісбуд» та Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги задовольнити.
Визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 23 вересня 2019 року, укладений між Товариством з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд» та Приватним підприємством «Вансервісбуд».
Стягнути з Приватного підприємства «Вансервісбуд», ЄДРПОУ 38986887, вул. Івасюка, 38/71 м. Івано-Франківськ, інд.76018 та Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд», ЄДРПОУ 01272433, вул. Галицька, 67 м. Івано-Франківськ, інд. 76019 на користь ОСОБА_2 , жительки АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 по 11 110,23 грн. (одинадцять тисяч сто десять грн. 23 коп.) з кожного судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
В.Д. Фединяк