ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/113/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,        

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 року в адміністративній справі №160/113/21 за позовом   ОСОБА_1  до  Державної установи "Ігренський виправний центр №133"про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

04.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи “Ігренський виправний центр (№133)” , в якій просить:
- визнати бездіяльність Державної установи “Ігренський виправний центр (№133)” протиправною що полягає у невиплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 21557, 28 грн., позивачу. 
- стягнути з Державної установи “Ігренський виправний центр (№133)” на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 21557, 28 грн.
- стягнути з Державної установи “Ігренський виправний центр (№133)” на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2020 по день звернення до суду, а саме до 04.01.2021 у сумі 29197, 66 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 03.12.2001 по 03.11.2020 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578, встановлено право осіб рядового і начальницького складу під час звільнення зі служби, зокрема, отримати грошову компенсацію за речове майно, яке не було ними отримано на день звільнення. Оскільки на день звільнення – 03.11.2020 позивачу не була виплачена вказана компенсація, він 03.11.2020 звернувся до відповідача із заявою щодо виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. 03.11.2020 відповідачем була видана довідка №21 про виплату грошової компенсації за належний до видачі предмети речового майна, згідно якої сума до виплати становить 21557,28 грн., але компенсація на час звернення до суду не виплачена. Оскільки грошова компенсація за речове майно не була виплачена відповідачем на день звільнення ОСОБА_1 зі служби, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 116, 117 Кодексу Законів про працю України, просить також стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03.11.2020 по 04.01.2021 (день звернення до суду).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Державної установи “Ігренський виправний центр (№133)”, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 21557,28 грн. (двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім гривень 28 копійок). Стягнуто з Державної установи “Ігренський виправний центр (№133)” на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 21557,28 грн. (двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім гривень 28 копійок). В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на обставини викладені в обґрунтування позову, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом, згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 , копія якої міститься в матеріалах справи, у період з 03.12.2001 по 03.11.2020 позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.
Відповідно до витягу з наказу Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» від 03.11.2020 № 118/ОС-20 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» було звільнено з 03.11.2020 у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
03.11.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування.
Державною установою «Ігренський виправний центр (№ 133)» 03.11.2020 було видано довідку №21 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, згідно якої загальна сума грошової компенсації, яка належить до виплати, становить 21557,28 грн., однак сама компенсація виплачена не була.
Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , відповідно до п.23 Порядку №578 має законне право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яка має бути виплачена відповідачем. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2020 по день звернення до суду, а саме до 04.01.2021 у сумі 29197, 66 грн., то суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Враховуючи те, що апеляційне провадження у справі відкрито в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2020 по день звернення до суду, а саме до 04.01.2021, підстави для перегляду рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року в іншій частині відсутні.
Що стосується рішення суду першої інстанції саме в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 15.09.2015 у справі №21-1765а15 та в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012. 
Переглядаючи позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2020 по день звернення до суду, а саме до 04.01.2021, суд зазначає наступне.
На відміну від  спеціального законодавства, КЗпП  не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, ст. 3 КЗпП визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
При цьому, положення Закону України "Про соціальний і правовий захист                   військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
Відповідно до  ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП Україниобов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як слідує з матеріалів справи та встановлених судом обставин, за позивачем визнано право на отримання компенсації вартості неотриманого речового майна, та як зазначав відповідач отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, пов`язана із відсутністю фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.
Враховуючи специфіку фінансування державних установ, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку позивача. 
Наведені обставини свідчать про відсутність вини відповідача, як роботодавця, в розумінні статті 116 КЗпП України.
Отже суд приходить висновку, що ст. 117 КЗпП застосовується, як підстава відповідальності власника (підприємства, установи). Відповідно складом правопорушення є порушення власником строків розрахунку при звільненні, в той час як у даній справі є відповідачем Державна установа "Ігренський виправний центр (№133)", а не власник в розумінні 117 КЗпП.
Крім цього, правовою підставою для виплати грошового компенсації вартості за неотримане речове майно слугуватиме судове рішення прийнятне у цій справі, а відтак компенсація за затримку виплати заробітної плати, що матиме місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами ст.117 КЗпП України, а може бути лише компенсацією втрати частини доходу у зв`язку із затримкою строків їх виплати.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
          Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
          Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 року в адміністративній справі №160/113/21 - залишити без змін.
          Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.    
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник