ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5791/21 Справа № 184/2658/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
секретар судового засідання-Євтодій К.С.
сторони:
позивач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Бершадського Сергія Миколайовича
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_1 
третя особа - ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Бершадського Сергія Миколайовича на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23 березня 2021 року, ухваленого суддею Томашем В.І. в місті Покров Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ: 
У грудні 2019 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Бершадського С.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до бухгалтерських документів, які є в наявності у TOB «ОРРЗ» та відповідно до Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17, яке набрало законної сили 18.12.2019р. відповідач у період з березня 2014р. року по 01 жовтня 2014р. отримав безпідставно майно на загальну суму 763 800,00 грн. 
Вказаним рішенням встановлені певні обставини справи. 
Зокрема: «....Однак, згідно із виписки по рахунку № НОМЕР_1 АТ «УкрСиббанк», МФО 351005 за період з березня 2014 р. по 01 жовтня 2014р. з доданими копіями чеків на підтвердження зняття з рахунку підприємства готівки вбачається, що кошти в загальному розмірі 763 800 грн. 00 коп., з яких: 13 червня 2014 року - 32000 грн. 00 коп.; 16 червня 2014 року - 80 000 грн. 00 коп.; 26 червня 2014 року - 43000 грн. 00 коп.; 01 липня 2014року - 14400 грн. 00 коп.; 02 липня 2014 року - 11500 грн. 00 коп.; 04 липня 2014 року - 75 000 грн. 00 коп.; 08 липня 2014 року - 117 000 грн. 00 коп.; 23 липня 2014 року - 10 000 грн. 00 коп.; 29 липня 2014 року - 18 000 грн. 00 коп.; 06 серпня 2014 року - 45 000 грн. 00 коп.; 07 серпня 2014 року - 33 000 грн. 00 коп.; 08 серпня 2014 року - 16 400 грн. 00 коп.; 12 вересня 2014 року - 17 000 грн. 00 коп.; 07 жовтня 2014 року - 41 000 грн. 00 коп.; 09 жовтня 2014року - 105 000 грн. 00 коп.; 23 жовтня 2014 року - 22 500 коп.; 31 жовтня 2014 року - 83 000 грн. 00 коп. були виписані не на відповідача ОСОБА_1 , а на ім`я ОСОБА_2 , яка не є стороною у справі». 
Судом також встановлено, що справжня правова природа досліджених судом видаткових касових ордерів, в яких зазначено, що грошові кошти були видані на підставі договорів позики, які, як зазначено у позові та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, взагалі не укладалися, не є договором в розумінні вимог ст.1046 ЦК України, оскільки в зазначених документах про отримання грошових коштів відповідачем не містяться його зобов`язання про їх повернення. 
Позивач неодноразово звертався з вимогою до Відповідача про повернення грошових коштів у 763 800,00 грн. на розрахунковий рахунок підприємства ТОВ «ОРРЗ» - р/р № НОМЕР_2 ПАТ «ПУМБ» МФО 334851, але до сьогодення грошові кошти у розмірі 763 800,00 грн. не повернуті. 
Оскільки відповідач не укладав будь-яких договорів позики на вищезазначену суму грошових коштів, відповідачем без достатніх правових підстав було отримано грошові кошти підприємства у розмірі 763 800,00 грн.
Рішенням Орджонікідзевського міського суду від 23 березня 2021 рокувідмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Бершадського Сергія Миколайовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Бершадського С.М., будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позивачем вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
При цьому, скаржник зазначає, що постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2017 у справі №904/5934/17 Товариство з обмеженою відповідальністю «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» (надалі - ТОВ «ОРРЗ») визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Бершадського С.М. В ході проведення ліквідаційної процедури та згідно даних рахунка № НОМЕР_1 АТ «УкрСиббанк» встановлено, що в період з березня 2014 року по 01.10.2014 посадова особа (колишній директор) ОСОБА_1 заволодів майном підприємства шляхом зловживання своїм службовим становищем і звернув його на свою користь на загальну суму понад два мільйони гривень.
Вказує, що Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року по справі №182/5931/17 встановлені певні обставини, зокрема, що з рахунку підприємстві в період часу з березня 2014 року по жовтень 2014 року були зняті грошові кошти в загальному розмірі 763 800 грн., які були виписані не на відповідача ОСОБА_1 , а на ім`я ОСОБА_2 .
Позивач зазначає, що за встановлених наведеним вище рішенням обставин, ТОВ «ОРРЗ» звернулось із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про витребування безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів на суму 763 800 грн. Вказує, що предметом позову є вирішення питання про відшкодування шкоди внаслідок неповернення грошових коштів.
Окрім того, скаржник вказує на те, що застосування судом в оскаржуваному рішенні таких неприпустимих висловів, як голослівність, принижує честь та гідність Позивача і його представника та ставить під сумнів кваліфікацію та не неупередженість суду, а без обґрунтування своїх висновків порушує право Позивача на справедливий суд, що є підставою для скасування рішення суду.
Позивач не погоджується із висновками суду, викладеними в абзаці 21 рішення, вказуючи, що вони не відповідають дійсності, оскільки в судовому засіданні та в матеріалах справи Позивач просив витребувати з АТ «УкрСиббанк» виписки за період з березня 2014 року по 01 жовтня 2014 року, однак суд відмовив у задоволенні цього клопотання, чим фактично позбавив Позивача права на справедливий суд.
Знову, посилаючись на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року по справі №182/5931/17, вказує, що цим рішенням встановлені певні обставини справи: сума в розмірі 763 800 грн. була знята з рахунку товариства, відповідно до виписаних чеків на ім`я ОСОБА_2 , відсутні підстави вважати, що вказані суми були отримані відповідачем ОСОБА_1 . Наголошує на тому, що зняті з рахунку підприємства грошові кошти на рахунки підприємства не поверталися і цей факт відповідачем ОСОБА_2 не спростовано. Вказує на те, що достатніми і допустимими доказами повернення грошових коштів Відповідачем можуть свідчити лише квитанції (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником або показання свідка колишнього директора ТОВ «ОРРЗ» ОСОБА_1 , все інше є лише припущенням та не може слугувати належним доказом, а інших доказів Відповідачем не надано.
Окрім того, Позивач не погоджується і з висновком суду, викладеним в абзаці 24 рішення та вказує, що ці висновки не відповідають дійсності, так як позивач у позові спирався на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року по справі №182/5931/17, яким встановлено, що грошові кошти було отримано Відповідачем ОСОБА_2 та не вбачається того, що вона здійснила їх передачу ОСОБА_1 , як директору та касиру. Вказує, що відповідно до аналізу рахунків, які було відкрито у банківських установах, Позивачем не встановлено факту повернення спірних грошових коштів Відповідачем, а також відсутні докази того, що Відповідач здавала ці кошти до касової книги підприємства, оскільки Відповідач не надала суду жодного доказу того, що вона здала в касу підприємства грошові кошти та отримала квитанцію, відповідно до п.3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою НБУ №637 від 15.12.2004.
Також, скаржник не погоджується і з висновками суду першої інстанції, викладеними в абзацах 26, 29-30, 32-33 судового рішення, посилаючись на зазначені вище обставини, викладені у скарзі та вказуючи, що судом не було встановлено факту отримання ОСОБА_2 від підприємства квитанцій про приймання підприємством від неї готівки в касу за прибутковими касовими ордерами на суму 763 800 грн.
Скаржник вважає, що судом не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а саме, що між Позивачем та Відповідачем виникли трудові правовідносини, а не цивільні, оскільки це суперечить, як Статуту товариства так і трудовим обов`язкам, які виконувала Відповідач, що є порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права та підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ОРРЗ».
Позивач вказує на те, що у справі відсутній будь який документ, який підтверджував би, що ОСОБА_2 під час отримання грошових коштів і не повернення їх порушила трудові обов`язки, натомість суд першої інстанції прийняв в якості доказу порушення трудової дисципліни ОСОБА_2 лише два факти - неповернення грошей та офіційне працевлаштування Відповідача на підприємстві, що є грубим порушенням норм ч.2 ст.78 ЦПК України.
Скаржник зазначає, що судом не враховано, що позивач заявив чітку та обґрунтовану вимогу до Відповідача про повернення безпідставно набутого майна, яке вона отримала за довіреністю та до сьогодні не повернула підприємству і це встановлено рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року, а Відповідач не спростувала обставин, встановлених щодо неї цим рішенням.
Позивач вказує, що судом не враховано, що Відповідач передала грошові кошти співвідповідачу ОСОБА_1 , а куди він їх дів і на що використав їй не відомо, а тому факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 763 800 грн., які Відповідач ОСОБА_2 отримала у банківської установи підлягає встановленню, дослідженню та оцінці.
У відзиві на апеляційну скаргу Позивача, Відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 23 березня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
При цьому, Відповідач вказує, що рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року у справі №182/5931/17 не може бути використане як доказ в порядку встановленому відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, тобто вважатися преюдиційним, оскільки вона у цій справі Відповідачем не була, це рішення не містить жодного доказу чи висновку щодо незаконного привласнення нею грошових коштів. Зазначає, що, якщо під час її трудової діяльності і знімалися кошти з рахунків підприємства, то це здійснювалось виключно в рамках виконання трудових обов`язків з подальшим внесенням цих коштів до каси підприємства. Притягнення її до відповідальності за ст.1212 ЦК України є невірно обраним способом захисту свого права, оскільки на спірні правовідносини поширюється дія норм КЗпП України, а не ЦК України.
11.06.2021 року від Відповідача ОСОБА_2 разом із відзивом на апеляційну скаргу надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду, призначеного на 21 липня 2021 року на 10.00 годин за її відсутності, що пов`язано із раніше запланованим на цей період від`їздом.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника третьої особи ОСОБА_3 , який підтримав вимоги і доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, відзиву на скаргу колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Cудом встановлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до бухгалтерських документів, які є в наявності у TOB «ОРРЗ» та відповідно до Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17, яке набрало законної сили 18.12.2019р. (відповідно до Постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2019р. - Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02.04.2019 року скасовано, а Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17 залишено в силі), відповідач у період з березня 2014р. року по 01 жовтня 2014р. отримав безпідставно майно на загальну суму 763 800,00 грн. 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17 встановлені певні обставини справи. Зокрема: «....Однак, згідно із виписки по рахунку № НОМЕР_1 АТ «УкрСиббанк», МФО 351005 за період з березня 2014 р. по 01 жовтня 2014р. з доданими копіями чеків на підтвердження зняття з рахунку підприємства готівки вбачається, що кошти в загальному розмірі 763800 грн. 00 коп., з яких: 13 червня 2014 року - 32000 грн. 00 коп.; 16 червня 2014 року - 80 000 грн. 00 коп.; 26 червня 2014 року - 43000 грн. 00 коп.; 01 липня 2014року - 14400 грн. 00 коп.; 02 липня 2014 року - 11500 грн. 00 коп.; 04 липня 2014 року - 75 000 грн. 00 коп.; 08 липня 2014 року - 117 000 грн. 00 коп.; 23 липня 2014 року - 10 000 грн. 00 коп.; 29 липня 2014 року - 18 000 грн. 00 коп.; 06 серпня 2014 року - 45 000 грн. 00 коп.; 07 серпня 2014 року - 33 000 грн. 00 коп.; 08 серпня 2014 року - 16 400 грн. 00 коп.; 12 вересня 2014 року - 17 000 грн. 00 коп.; 07 жовтня 2014 року - 41 000 грн. 00 коп.; 09 жовтня 2014року - 105 000 грн. 00 коп.; 23 жовтня 2014 року - 22 500 коп.; 31 жовтня 2014 року - 83 000 грн. 00 коп. були виписані не на відповідача ОСОБА_1 , а на ім`я ОСОБА_2 , яка не є стороною у справі». Правова природа досліджених судом видаткових касових ордерів, в яких зазначено, що грошові кошти були видані на підставі договорів позики, які, як зазначено у позові та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, взагалі не укладалися, не є договором в розумінні вимог ст.1046 ЦК України, оскільки в зазначених документах про отримання грошових коштів відповідачем не містяться його зобов`язання про їх повернення. 
Позивач неодноразово (за вих. №17/12-18/ від 17.12.2018р. та за вих. №23/12/19/1 від 23.12.2019р.) звертався з вимогою до Відповідача про повернення грошових коштів у сумі 763 800,00 грн. на розрахунковий рахунок підприємства ТОВ «ОРРЗ» - р/р № НОМЕР_2 ПАТ «ПУМБ» МФО 334851, але до сьогодення грошові кошти у розмірі 763 800,00 грн. не повернуті. 
Оскільки відповідач не укладав будь-яких договорів позики на вищезазначену суму грошових коштів, Відповідачем без достатніх правових підстав було отримано грошові кошти підприємства у розмірі 763 800,00 грн.
Позивач та представник позивача у позовній заяві та в судовому засіданні просили суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОРРЗ» суму безпідставно набутого нею майна (грошових коштів), посилаючись при цьому тільки на Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року по справі №182/5931/17 та обґрунтовуючи таке посилання ч.4 ст.82 ЦПК України. 
Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі на підставі досліджених доказів, наданих сторонами по справі виходив того, що заявлені позивачем позовні вимоги цілком є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, ґрунтуються на доказах, наданих позивачем та які не відповідають дійсності та обставинам справи і є недостовірними, і спростовуються стабільними поясненнями відповідача, наданими нею письмовими належними та допустимими доказами, матеріалами справи в їх сукупності.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не погоджується з доводами позивача про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в період з 01.05.2014р. по 30.09.2015р. перебувала в трудових відносинах з ТОВ «ОРРЗ», займала посаду заступника директора з економічних питань. 
Також, судом перевірено та встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не була стороною по справі №182/5931/17 на яку у позові посилається позивач, як на доказ отримання останньою грошових коштів підприємства на суму 763 800 грн. без достатніх правових підстав, як правильно зазначив суд першої інстанції у рішенні, у цій справі ніякі докази щодо ОСОБА_2 не досліджувались, відповідачем по справі був ОСОБА_1 і обставини справи встановлювались саме щодо ОСОБА_1 .
Під час розгляду справи №182/5931/17, на рішення, якого, як на доказ посилається позивач, дослідженням копій чеків на зняття готівки з рахунку підприємства в період з червня 2014 ро по 31 жовтня 2014 року було встановлено, що з рахунку підприємства було знято грошових коштів в загальному розмірі 763 800 грн. і на цю суму чеки виписані на ім`я ОСОБА_2 .
При цьому, відповідач ОСОБА_2  і не заперечує того факту, що вона як працівник підприємства, займала посаду заступника директора з економічних питань була уповноважена за довіреністю отримувати готівку, отримувала грошові кошти підприємства, однак не привласнювала їх собі, оскільки позивачем такі обставини не доведено належними та допустимими доказами. 
Висновок суду першої інстанції про те, що чеки на зняття з рахунків підприємства готівки, які були виписані на ім`я ОСОБА_2 , не роблять її особою, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) у розумінні ст.1212 ЦК України, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт привласнення відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується. 
Відповідно до п.п.1 п.3.2. Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 01.06.2011р. №174, яка була чинною на час здійснення касових операцій, Банк видає з операційної каси готівку національної валюти за такими видатковими касовими документами: за грошовим чеком - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також фізичним особам-підприємцям. У разі використання заяви на видачу готівки необхідно представлення довіреності на кожну заяву на видачу готівки або одноразово на здійснення таких операцій юридичною особою на уповноважену особу, якщо вона не внесена в картку із зразками підписів як особа з правом першого або другого підпису. Для того, щоб будь-яка посадова особа, за винятком керівника, мала можливість отримувати гроші з розрахункового рахунку підприємства по чеку, необхідно заздалегідь оформити в банку довіреність на отримання грошей. Тільки керівник підприємства має право отримувати гроші в банку без такої довіреності. 
Відповідно до п.3.5. зазначеної Інструкції: Банк перед видачею готівки у видаткових касових документах перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; належність пред`явленого паспорта громадянина України отримувачу, відповідність даних паспорта громадянина України тим даним, що зазначені в касовому документі; відповідність оформлення довіреності на отримання готівки вимогам законодавства України - у разі отримання готівки за довіреністю; наявність власноручного підпису або ЕП отримувача.
Колегія суддів погоджується також і з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач  ОСОБА_2 , періодично отримувала грошові кошти виключно в правовому полі та виключно в інтересах підприємства, працівником якого вона була на той час.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що оскільки Відповідач ОСОБА_2  перебувала з TOB «ОРРЗ» в трудових відносинах та виконувала свої трудові обов`язки, покладення на неї відповідальності за ст.1212 ЦК України є з боку позивача невірно обраним способом захисту свого права, оскільки на спірні правовідносини, поширюється дія норм КЗпП України, а не ЦК України, є вірним і належним чином обгрунтованим.
Згідно зі статтями11, 15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України.
Особа, право якої порушено, може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором.
Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», роз`яснено, що за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах
Загальні правила щодо матеріальної відповідності працівників визначаються главою IX КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом верховної Ради СРСР від 13.07.1976р. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (ст.130 КЗпП України, розділ 1 Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (ст.132-135 КЗпП України, розділи II-IV Положення).
Для покладання на працівника матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду роботодавець повинен довести наявність усіх названих у ст.130 КЗпП умов. За загальним правилом працівник відшкодовує заподіяну підприємству шкоду в межах завданих збитків, але не більше свого середнього місячного заробітку. Повна матеріальна відповідальність за договором обмежена виключно його умовами. Договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачкою не укладався і вона не була матеріально - відповідальною особою.
Договори такого роду можна укладати не з усіма найманими особами, а лише з тими, хто відповідає певним параметрам, визначеним ст.135 КЗпП України та з дотриманням вимог п.1 ст.134 КЗпП. Також за твердженням Мінсоцполітики (листи від 12.10.2010р. №312/13/116-10 і від 29.04.2013р. №61/06/186-13) важливо дотримуватися одночасно двох умов, таких як наявність посади, яку обіймає працівник, та роботи, яку він виконує, відповідно до Переліку робіт, затвердженого Постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРІ1С від 28.121977р. №447/24. Однієї лише наявності посади або роботи в Переліку №447 для укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність недостатньо. Стягуючи суму відшкодування із заробітної плати співробітника, необхідно дотримуватися обмежень щодо розміру відрахувань, установлених ст.ст.127-129 КЗпП.
Крім того, за положеннями статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступень вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.
Відповідно до ст.135-3 КЗпП України, що стосується визначення розміру шкоди, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до вимог ст.136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, проводиться за розпорядженням власника або уповноваженою ним органу, керівниками підприємства, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. 
Розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до вимог ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. 
Відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з питань стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік для і виявлення заподіяної працівником шкоди.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог позивача щодо солідарного повернення нібито безпідставно набутого майна як зі ОСОБА_2 , так і з ОСОБА_1 , так, як судовим рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.12.2018 року, яке набрало законної сили про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1427348 грн. встановлена недоведеність отримання грошових коштів у сумі 763800 грн. саме ОСОБА_1 . 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі і незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Бершадського Сергія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 26 липня 2021 року

Головуючий:

Судді: