ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року

м. Харків

справа №618/30/20

провадження №22-ц/818/3596/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П., 

за участю секретаря: Сізонової О.О.

позивач: заступник керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області Михаліка О.І. в інтересах держави,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області,  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області Михаліка О.І. в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,  ОСОБА_1 про  визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення землі за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на ухвалу Дворічанського районного суду Харківської області від 25 березня 2021 року, постановленої під головуванням судді Гніздилова Ю.М. в залі суду в смт. Дворічна, Харківської області,-
в с т а н о в и в :
У січні 2020 заступник керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області Михаліка О.І. в інтересах держави звернувся у суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,  ОСОБА_1 про  визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення землі.
Ухвалою Дворічанського районного суду Харківської області від 25 березня 2021 року провадження у справі за позовом заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області Михаліка О. І. в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,  ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення землі - закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Роз`яснено позивачу, що розгляд вказаної категорії справи віднесено до юрисдикції господарського суду.
В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до необґрунтованого  закриття провадження у справі. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спір по справі пов`язаний із здійсненням господарської діяльності фермерського господарства « ОСОБА_1 » за суб`єктивним складом сторін має розглядатися за правилами господарського судочинства. Судом першої інстанції не враховано, що спірна земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_1 саме як фізичній особі, громадянину України на підставі наказу ГУ Держгеокадастру від 13.12.2018 року та договору оренди землі від 18.01.2018 року. Проте всупереч вимогам закону ОСОБА_1 з моменту укладання оспорюваного договору оренди землі не створив нового фермерського господарства, для діяльності якого він отримав нову земельну ділянку. Зазначене підтверджує факт отримання в оренду земельної ділянки не для ведення фермерського господарства, а для іншої діяльності поза конкурсної основи. Оскільки спірна земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_1 саме як фізичній особі, то дана справа за суб`єктним складом підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Постановляючи ухвалу суду про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спори юридичних осіб, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування, із зареєстрованими в установленому порядку фермерськими господарствами мають розглядатися за правилами господарського судочинства, тому відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю.
Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Отже, розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів здійснене відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. Земельні спори, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи - підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до частини другої статті 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК України)  передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, установлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Зокрема, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства (частина друга статті 134 ЗК України).  
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Згідно із частиною третьою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.
Статтею 8 цього ж закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
Відповідно до вимог статей 89, 91, 92 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація юридичних осіб - це засвідчення факту створення юридичної особи, після чого виникає цивільна правоздатність юридичної особи.
Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладенням договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього. 
Відповідно до положень частини першої статті 31 ЗК України та частини першої статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі, земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності, земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
За змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин з метою створення фермерського господарства в порядку, визначеному законом, на конкурентних основах. 
Спори фермерських господарств, які є юридичними особами, з іншими юридичними особами та органами державної влади щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.
Судом встановлено, що у січні 2020 року заступник керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області Михаліка О.І. в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,  ОСОБА_1 про  визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди  земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення землі.
З договору оренди землі від 18 січня 2018 року укладеного що між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 була надана земельна ділянка площею 61,6599 га з кадастровим номером 6321881000:04:000:0043 строком на 7 років для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення.. 
ОСОБА_1 оспорювану земельну ділянку отримав із земель сільськогосподарського призначення державної власності в оренду для створення фермерського господарства. ФГ ««Шишкунов Олег Федорович»»  було зареєстровано 01.11.2017 року, тобто до надання фізичній особі ОСОБА_1  спірної земельної ділянки. За встановлених обставин справи право користування зазначеними земельними ділянками не могло перейти до раніше створеного  фермерського господарства « ОСОБА_1 ».
Відтак ФГ ««Шишкунов Олег Федорович»» не могло набути прав користування та володіння спірною земельною ділянкою від ОСОБА_1 як члена та керівника цього фермерського господарства.
Статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
ФГ « ОСОБА_1 » є самостійною юридичною особою, не пов`язане зі спірною земельною ділянкою, із заявою про її надання не зверталось, ділянка йому в установленому порядку не передавалась.
З огляду на те, що договір оренди спірної земельної ділянки укладено 18 січня 2018 року, немає підстав вважати, що земельна ділянка згідно з оскарженим наказом і договором оренди виділялася для фермерського господарства « ОСОБА_1 », зареєстрованого 01.11.2017 року.
Із заявою про надання цієї земельної ділянки ОСОБА_1 звернувся як фізична особа, а тому ототожнення фізичної особи та ФГ «Шишкунов Олег Федорович», яке вже було зареєстровано та використовувало іншу земельну ділянку надану ОСОБА_1 для створення і ведення фермерського господарства, в цих правовідносинах є помилковим.
З огляду на викладене, враховуючи суб`єктний склад сторін, характер спірних правовідносин, зокрема те, що ОСОБА_1 вдруге звернувся за отриманням земельної ділянки з метою створення фермерського господарства, суб`єктний склад сторін у цих правовідносинах спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, на вищевказане уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі через те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури – задовольнити.
Ухвалу Дворічанського районного суду Харківської області від 25 березня 2021 року – скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  О.В. Маміна

Судді:  С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 12 серпня 2021 року.