КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/8872/2020                                                                               Головуючий у І інстанції - Колесник О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/9431/2021                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
10 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за користування майном, - 
 
встановив:
 
У червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за користування майном, мотивуючи свої вимоги тим, що йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва від 29 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Могильницькою О.А., зареєстрованого у реєстрі за №1033. 
Дану квартиру ОСОБА_3 придбав 19 липня 2019 року на електронних торгах, проведених ДП «Сетам», як реалізацію предмету іпотеки, оплативши повністю вартість вказаного нерухомого майна. 
01 серпня 2019 року Центром надання адміністративних послуг позивача було повідомлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
02 серпня 2019 року позивач своєю письмовою заявою звернувся до відповідачів з вимогою про зняття з реєстраційного обліку даної квартири, однак вимога залишилась без реагування. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є членами родини ОСОБА_3 , тому, користуючись його майном, вони повинні сплачувати йому плату за користування майном та компенсувати витрати за комунальні послуги. 
Просив стягнути з відповідачів окремо з кожної на користь ОСОБА_3 по 8000 грн. плати за користування квартирою позивача за період з 01 серпня 2019 року по 31 березня 2020 року та по 2657 грн. 33 коп. компенсації 1/3 частини комунальних послуг за той же період.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року, позов задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 2331 грн. 67 коп. з кожної особи в рахунок компенсації 1/3 частини комунальних послуг (внесок на утримання будинку) за період з 01 серпня 2019 року по 31 березня 2020 року. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовували тим, що вони хоч і зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , однак не проживають в ній і не користуються нею з 01 серпня 2019 року.
Вважають, що сам факт реєстрації місця проживання не означає, що відповідачі проживають за місцем реєстрації та користуються майном і повинні сплачувати за майно, яким не користуються.
Зазначаючи в рішенні про стягнення грошової суми у розмірі 2331,67 грн. з обох відповідачів суд не врахував, що якщо сума, яка була сплачена позивачем за комунальні послуги у розмірі 6995,43 грн. та 1/3 частина як компенсація, складає 2331,67 грн і не може бути стягнута двічі, тому що комунальні послуги, а саме в даному випадку плата на утримання будинку здійснюється в залежності від загальної площі квартири та встановленим ОСББ тарифом за кожен квадратний метр площі, а не за кожного мешканця.
Просили, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі
Витрати на оплату судового збору покласти на позивача.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва від 29 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Могильницькою О.А., зареєстрованого у реєстрі за №1033. 
Дану квартиру ОСОБА_3 придбав 19 липня 2019 року на електронних торгах, проведених ДП «Сетам», як реалізацію предмету іпотеки, оплативши повністю вартість вказаного нерухомого майна.
Станом на 05 серпня 2019 року в квартирі зареєстрованими є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва.
 
Договір оренди (найму) спірної квартири зі сплатою плати за користування нерухомим майном сторони між собою не укладали.
Згідно наданих квитанцій позивач оплатив за період з 01 серпня 2019 року по 31 березня 2020 року сумарно 6995 грн. 43 коп. внесків на утримання будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами не укладався письмовий договір оренди (найму) квартири АДРЕСА_1 , тобто вони не досягали між собою обопільної згоди з усіх істотних умов оренди житла, включаючи і орендну плату за користування майном, тому відповідачі не несуть відповідальність перед позивачем і не зобов`язані сплачувати позивачу плату за користування квартирою, так як не порушували договору оренди як неіснуючого правочину, а позивач не набув в свою чергу право вимагати та отримувати таку плату, хоча і є власником квартири.
Разом з цим, оскільки відповідачі зареєстровані в спірній квартирі, то повинні разом з власником квартири нести пропорційну відповідальність по сплаті житлово-комунальних послуг.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.ст. 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як передбачає ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За змістом ч.1, 5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Суб`єкти права - сторони договірних відносин укладають письмовий договір оренди житла на підставі власного волевиявлення, досягнувши обопільної згоди по істотним умовам самої угоди.
Всупереч вищенаведеним нормам цивільного та цивільно-процесуального законодавства, договір оренди (найму) спірної квартири зі сплатою плати за користування нерухомим майном сторони між собою не укладали.
За приписами ч. 1, 2 ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. 
Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. 
Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.
Як передбачено ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: - відшкодування збитків та моральної шкоди.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що оскільки між сторонами не укладався письмовий договір оренди (найму) квартири АДРЕСА_1 , тобто вони не досягали між собою обопільної згоди з усіх істотних умов оренди житла, включаючи і орендну плату за користування майном, тому відповідачі не несуть відповідальність перед позивачем і не зобов`язані сплачувати позивачу плату за користування квартирою, так як не порушували договору оренди як неіснуючого правочину, а позивач не набув в свою чергу право вимагати та отримувати таку плату, хоча і є власником квартири. 
Відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні з відповідачів на користь позивача по 8000 грн. плати за користування квартирою позивача за період з 01 серпня 2019 року по 31 березня 2020 року.
Разом з тим, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідачів на користь позивача по 2331 грн. 67 коп. з кожного, як компенсацію 1/3 частини витрат по утриманню будинку, з огляду на наступне.
У відповідності до ст. 162 ЖК України, плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Як зазначено в п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 160 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. 
Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Оскільки відповідачі зареєстровані в спірній квартирі, а тому користуючись нею повинні разом з власником квартири нести пропорційну відповідальність по сплаті житлово-комунальних послуг.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, щодо неправильного вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування судових витрат.
Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з цим, згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (чинній на час звернення до суду із позовом), установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року у розмірі 2102 грн. 
За звернення до суду із позовом у 2020 році підлягав сплаті судовий збір у розмірі не менше 840,80 грн., що відповідало 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Тобто, в даному випадку, стягнута судом першої інстанції основна сума заборгованості підпадала під розрахунок суми судового збору у розмірі не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та повинна стягуватись з відповідачів з кожного окремо так як діяли вони у своїх інтересах.  
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
          Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   К.П. Приходько

Судді                                                                                   Т.О. Писана

С.О. Журба