УХВАЛА

15 липня 2021 року 
Київ
справа №380/6662/20
адміністративне провадження №К/9901/23106/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу    Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни, керівника Київської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури про визнання протиправними і скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офіс Генерального прокурора (далі- П`ятнадцята кадрова комісія), Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової      І.В., керівника Київської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури, в якому просив: визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати рішення П`ятнадцятої кадрової комісії від 16 липня 2020 року №7н «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо нього; визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати наказ Генерального прокурора від 27  липня 2020  року №195к  про звільнення його з посади заступника прокурора Київської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 03  серпня 2020 року; поновити його на посаді заступника керівника Київської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи 02909996) з 03 серпня 2020 року та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії від 16    липня 2020 року №7н «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 27 липня 2020 року №195к про звільнення позивача з посади заступника прокурора Київської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 03 серпня 2020    року. Поновлено ОСОБА_1  в Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04 серпня 2020 року. Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 04 серпня по 15 жовтня 2020 року в розмірі 96945,39 грн, без урахування податків, зборів та обов`язкових відрахувань.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді та частково задоволено позов в цій частині. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Київської області з 04 серпня 2020 року. В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15    жовтня 2020    року залишено без змін.
23 червня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року. Заявник, посилаючись на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Предметом спору у цій справі є правомірність дій кадрової комісії під час проведення нею атестації, рішення про неуспішне проходження атестації прокурором та наказ про звільнення прокурора з цих підстав з органів прокуратури.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)    статтею 328        цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
В обґрунтування касаційної скарги представник заявника вказав на помилкове тлумачення  судом норм матеріального права, зокрема, пунктів 3, 7, 17 розділу II Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ) та статей 5,7,10 та 17 Закону України «Про прокуратуру», за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм. Проте такі доводи спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, в якому відсутні будь-які тлумачення щодо статей, зазначених представником позивача. 
Надалі у касаційній скарзі представник позивача в якості підстави касаційного оскарження зазначив про незастосування апеляційним судом висновків Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), висловленому у справах №№817/280/16 та 817/860/16; частини п`ятої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частини п`ятої статті 40 КЗпП України, висловленому у справах №№640/23379/19, 1.380.2019.006923, 320/2449/20, 260/1890/19, 380/1662/20, 380/4855/20, 360/2160/20, 420/4115/20, 640/8451/20 та частин першої - другої статті 308 КАС України, висловленому у справах №№0440/6027/18, 1640/2719/18 і 804/271/16.
Разом з тим, у зазначених заявником прикладах судових рішень у справах №№817/280/16 та 817/860/16 Верховний Суд зазначив про відсутність організаційних змін в органі прокуратури та вказав, що відділ та посада, на якій працював позивач залишилися, змінивши лише назву.  За наведених обставин, Верховний Суд зазначив, що належним способом захисту порушеного права може бути поновлення на посаді, аналогічній тій, з якої звільнений позивач, і яка існує на дату поновлення.
Натомість у цій справі,  судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що спірні рішення та наказ були видані до утворення нового органу прокуратури, а тому позивач підлягає поновленню на посаді заступника прокурора Київської області (в органі, що не був ліквідований). 
Проте касаційна скарга містить лише посилання на вказані номери постанов Верховного Суду без зазначення висновку, який заявник касаційної скарги вважає таким, що не був застосованим судом апеляційної інстанції.
Водночас при перевірці наведених постанов Судом установлено відсутність висновку щодо застосування положень частини першої статті 235 КЗпП України у спірних правовідносинах, на що  посилається представник  заявника. 
Крім того, наведені представником ОСОБА_1 приклади справ щодо застосування частини п`ятої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частини п`ятої статті 40 КЗпП України, розглянутих Верховним Судом, не є подібними до спірних правовідносин, оскільки у справах №№640/23379/19, 1.380.2019.006923, 320/2449/20, 260/1890/19, 380/1662/20, 380/4855/20, 360/2160/20, 420/4115/20, 640/8451/20 вирішувалися спори щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні та інших грошових виплат. Тобто висновки Верховним Судом у наведених справах, висловлені за інших фактичних обставин, а касаційна скарга не містить посилань на висновок Суду з наведених рішень, який заявник касаційної скарги вважає таким, що не був застосованим судом апеляційної інстанції. 
Суд наголошує, що стаття 40 КЗпП України не містить частини п`ятої, а її зміст у касаційній скарзі не відтворено.
Крім того, у касаційній скарзі відсутнє обгрунтування яку ж норму права необхідно застосувати суду апеляційної інстанції.
Суд також відхиляє аргументи представника позивача з посиланням на висновки Верховного Суду у справах №№0440/6027/18, 1640/2719/18 і 804/271/16, оскільки межі розгляду справи судом не є підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність справи та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Решта доводів скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій і незгоди з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позову. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, представник ОСОБА_1 не виклала передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Частиною першою статті 341     КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Лише загальні посилання на висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу        Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни, керівника Київської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури про визнання протиправними і скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.     
Суддя                                                                                                                         С.А. Уханенко