П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/24/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -Майстренко Н.М.   
Суддя-доповідач -  Франовська К.С.   
05 серпня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Боровицького О. А.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з наступними вимогами:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п.2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "в" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 18.11.2020;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області понесені судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
19 лютого 2021 року позивач уточнив позовні вимоги, в якій вказує на те, що  відповідач, вирішуючи питання призначення йому пенсії, повинен був виходити з положень п."д" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції від 09.12.2012 року. Крім того, позивач просив відшкодувати понесені судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору та на оплату професійної правничої допомоги.
Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом рішення №2-р/2019 від 04.06.2019 по справі №1-13/2018 (1844/16, 3011/16) втратили чинність положення, які були визнані неконституційними, зокрема Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII. А тому, чинними є положення п."д" ст.55 Закону України №1788 (в редакції від 09.12.2012 ) і для призначення йому пенсії за вислугу років необхідно вік 55 років, загальний стаж 25 років, з яких не менше 12 років 6 міс. спеціального стажу, - на момент звернення, а не станом на 11.10.2017 року.
Ухвалою суду від 11 січня 2021 року у адміністративній справі відкрито провадження, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив позивач, який вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення  скасувати, адміністративний позов задовольнити повністю.
У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що обмеження, застосоване відповідачем до позивача, за яким станом на 11.10.2017 страховий стаж позивача повинен становити 28 років, з яких не менше 12 років 6 місяців на пільговій роботі, є незаконним, оскільки з прийняттям Конституційним Судом України рішення №2-р/2019 від 04.06.2019 по справі №1-13/2018 (1844/16, 3011/16) втратили чинність положення, які були визнані неконституційними, зокрема Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII. А тому відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, неправомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
У відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги і просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Відповідно до приписів ч.4 ст.229 КАС України якщо згідно положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Як встановив суд, що 18.11.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п.2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "в" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Листом Головного управління ПФУ в Житомирській області від 26.11.2020 №0600-0303-8/68161 позивача було повідомлено, що згідно поданих позивачем документів його загальний страховий стаж становить 37 років 7 місяців 14 днів, з них стаж, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" станом на 11.10.2017 становить 10 років 3 місяці, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років, оскільки необхідним є стаж 12 років 6 міс. Тому рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 20.11.2020 у призначенні пенсії за вислугу років було відмовлено, з огляду на відсутність необхідного спеціального стажу роботи .
Вважаючи таку відмову відповідача у призначенні пенсії неправомірною, позивач звернувся до адміністративного суду з метою захисту свого порушеного права.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з наступного.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 (справа №1- 13/2018(1844/16, 3011/16)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VІІІ, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911 -VIII.

Змінами, внесеними Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788 було:
- підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 роботах;
- підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "є" статті 55 Закону № 1788;
- підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону №1788.
Отже, позивача ці зміни не стосувались.
Законом №213 було підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "є" статті 55 Закону №1788.
Згідно поданих позивачем документів загальний страховий стаж становить 37 років 7 місяців 14 днів (вимога до змін - не менше 25 років, вимога після змін - 30 років), що є достатнім для призначення пенсії (станом на 11.10.2017 у позивача було більше 25 років загального страхового стажу).
Законом № 213 було підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "є", "ж" статті 55 Закону №1788, але позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Для пункту "в" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вимога до спеціального стажу (не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі) не змінювалась.
Отже, оскільки позивач станом на 11.10.2017, тобто на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", не мав необхідного спеціального стажу у розмірі не менше 12 років 6 місяців, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області є такою, що відповідає приписам чинного пенсійного законодавства.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам скаржника, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» вказаної статті мають :
в) робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи:
для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі;
для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними віку, встановленого абзацами третім - тринадцятим пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.

Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
04.06.2019 року Конституційним Судом України було ухвалено рішення № 2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 р. № 911-VIII.
Ухвалюючи Рішення, Конституційний Суд України дійшов висновків, наслідком яких стала неконституційність оспорюваних норм:
- по-перше, "положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788, зі змінами, внесеними Законом N 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону N 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "є", "ж" статті 55 Закону N 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України";

- по-друге, "положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788, зі змінами, внесеними Законом N 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави";

- по-третє, "оспорювані положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788 зі змінами, внесеними Законом N 213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України, законодавець, зрівнявши вік виходу на пенсію для чоловіків і жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону N 1788 роботах, що пов`язані зі шкідливим впливом на здоров`я та призводять до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, скасував спеціальні гарантії щодо охорони праці і здоров`я жінок та встановлені спеціальні умови набуття права на пенсію за вислугу років, внесені Законом N 213 зміни до пунктів "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону N 1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок є такими, що суперечать частині третій статті 24 Конституції України".
Отже, приписи п. "в" ст.55 Закону України  «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII щодо необхідного стажу для призначення пенсії вказаній категорії, неконституційними не визнані. 
Окрім того, не визнана неконституційною і норма абзацу 2 п.16 розділу ХV " Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1058-1V, згідно якої положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
{Пункт розділу XV доповнено абзацом другим згідно із Законом № 3108-IV від 17.11.2005; в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017}
Відтак, відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п."в" ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII у зв`язку із відсутністю необхідного станом на 11.10.2017 року спеціального стажу роботи 12 років і 6 місяців, є правомірною.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі   05 серпня 2021 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Боровицький О. А.    Матохнюк Д.Б.