Головуючий у І інстанції Гончарук В.П.
Провадження №22-ц/824/8781/2021                                                              Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
       08 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:       Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                            Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,
              при секретарі:                  Ковтун М.В.,   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: АТ «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя, у якому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вищевказана квартира була придбана сторонами 06 червня 2006 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу за отримані в кредит у ПАТ «Укрсоцбанк» кошти.
Оскільки квартира набута сторонами під час шлюбу, вона згідно вимог ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю. 
В спірній квартирі зареєстровані позивач з відповідачем та їхній спільний неповнолітній син.
На сьогодні позивач дізналася, що іпотека на дану квартиру і досі зареєстрована за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 06 червня 2006 року. До останнього часу позивач була впевнена, що її чоловік оплатив весь кредит Банку та квартира вже вільна від забезпечення, і вони можуть у ній спокійно проживати. Однак,  з`ясувалось, що представники банку почали регулярно навідуватись до квартири, намагалися проникнути до неї і сфотографувати її задля проведення оцінки, і за їх словами зареєструвати спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» в позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки.
Враховуючи вищенаведені обставини та беручи до уваги те, що відповідач не погоджується на поділ квартири, позивач і звернулась до суду з даним позовом. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Альфа-Банк», яке не брало участі у справі, однак є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», подало на рішення апеляційну скаргу, в якій посилалось на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та інтереси, в зв`язку із чим просило рішення суду скасувати та постановити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Обгрунтовуючи скаргу, АТ «Альфа-Банк» посилався на те, що 10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».
Згідно Рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року.
Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу).
Таким чином, 15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1., 5.3. Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.
Згідно п. 1 Передавального акту від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 року.
03.12.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк». Правонаступником всіх прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк».
06 червня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту № 793, згідно якого відповідачу було надано 97 000,00 дол. США для задоволення споживчих потреб, а саме придбання квартири, яка є місцем реєстрації та фактичним місцем проживання відповідача та вказана в якості адреси для листування позивача.
Даний Кредитний договір відповідачем було укладено під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, більш того, позивач надавала відповідачу нотаріально посвідчену згоду на укладення договору кредиту, договору іпотеки та будь-яких додаткових угод до них, а також виступає поручителем у даних відносинах, проте  чомусь не ставила перед судом питання щодо поділу боргів за споживчим кредитом.
Зобов`язання за кредитним договором на даний час не виконані.
Подання позивачем, як дружиною, даного позову - це лише спосіб уникнення відповідачем відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань та виведення нерухомого майна з-під обтяження.
На даний час заборгованість по кредитному договору не погашена, виконавчий документ, виданий на примусове виконання зобов`язань, перебуває на примусовому виконанні.
Аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
При цьому, за дивним збігом позовна заява про поділ майна подружжя подана саме в той час, коли приватним нотаріусом був вчинений виконавчий напис за заявою АТ «Укрсоцбанк».
Відповідач, відносно якого кредитором отриманий виконавчий документ, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
На думку апелянта, визнання права власності на 1/2 частину предмета іпотеки за позивачем порушує права та законні інтереси АТ «Укрсоцбанк» (позбавлення відповідача права власності на майно унеможливить виконання виконавчого напису про стягнення з нього на користь банку суми боргу за кредитним договором), в зв`язку із чим суд мав ухвалити рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 проти задоволення скарги Банку заперечила та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Чиляєва І.А.,  проти задоволення апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» заперечили та просили рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 26 червня 1998 року у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного Центру розвитку сім`ї був зареєстрований шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , актовий запис № 455 (а.с.15).
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.23).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 червня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком О.П., ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , за 489 850,00 грн., що по курсу НБУ на день укладання даного договору становить 97 000,00 доларів США (а.с.9-11).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна від 07.02.2019 року № 155434968, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.24-26). Крім того, як вбачається з даного Витягу, іпотекодержателем спірної квартири є АКБ «Укрсоцбанк».
Також судом встановлено, що договір іпотечного кредиту № 2066д від 06 червня 2006 року, укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , був укладений для потреб сім`ї.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відтак підлягає поділу між сторонами, виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільному майні. 
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.  
За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.    
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено  статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя, та яке використане саме в інтересах сім`ї.
Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно зі ст.71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Таким чином, зважаючи на те, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири в порядку її поділу. 
Доводи апеляційної скарги про те, що подання ОСОБА_1 даного позову - це лише спосіб уникнення відповідачем ОСОБА_2 відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань та виведення нерухомого майна з-під обтяження, а рішення суду про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири, яка є предметом іпотеки, підлягає скасуванню, оскільки порушує права банку, як іпотекодержателя, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.  
Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
За цих обставин, перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії третьої особи, як іпотекодержателя щодо спірного майна, визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням порушено права третьої особи є безпідставними, оскільки після визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири в порядку її поділу, іпотека не припинилася, позивач набула статусу іпотекодавця і несе його обов`язки за іпотечним договором у тому ж обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.
Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що позов ОСОБА_1 пред`явлено в той же час, коли за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, що свідчить про недобросовісне користування правами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис приватним нотаріусом вчинено 31 жовтня 2017 року (а.с.179), а позовну заяву до суду ОСОБА_1 подала 01 березня 2019 року. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; законності та обґрунтованості рішення суду ці доводи не спростовують.   
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ «Альфа Банк» - без задоволення.    
В зв`язку із тим, що ціна позову у даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, рішення суду апеляційної інстанції згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення. 
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
     Головуючий:
 
     Судді: