КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа 755/6778/20	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7195/2021	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
29 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді - Семенюк Т.А
Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
при секретарі - Максюк І.Г., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавриленко Алла Миколаївна, Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно та визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, -
 
В С ТА Н О В И В:
 
У травні 2020 року ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майна та визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що мати ОСОБА_4 - ОСОБА_5 одружилась 11 червня 1983 року з ОСОБА_6 і стали проживати в його кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира належала кооперативу ЖБК «Залізничник». В подальшому, мати позивача вступила у члени ЖБК «Залізничник» та разом з чоловіком було сплачено повністю пайовий внесок. Згідно витягу з рішення № 114 Київської міської ради народних депутатів від 09.02.1987 року ЖБК Дніпровського району м. Києва «Залізничник» та протоколу житлової комісії від 25.12.1986 року ОСОБА_6  на родину з трьох осіб «він, дружина, син дружини» приєднано до його кімнати звільнену кімнату площею 18, 6 кв.м. та закріплено за ним цілком двокімнатну квартиру № 90 площею 29,5 кв.м. В квартирі проживали мати позивача, позивач та вітчим ОСОБА_6 . 
Відповідно довідок ЖБК Дніпровського району м. Києва «Залізничник» від 03.03.2020 року ОСОБА_6 належала кімната площею 10,9 кв.м.
ОСОБА_7 - мати позивача була прийнята в члени ЖБК Дніпровського району м. Києва «Залізничник» в червні 1983 року згідно поданої заяви та свідоцтва про одруження. 
Згідно рішення № 114 Київської міської ради народних депутатів від 09.02.1987 року ОСОБА_6 , його дружині ОСОБА_5 та її сину ОСОБА_4 надана кімната площею 18, 6 кв.м.
Вартість квартири внесена до кооперативу «Залізничник» повністю подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача ОСОБА_7 померла. 
Вітчим на той час був лежачим хворим після перелому таз гомілкового суглобу. Позивач доглядав його і мав намір оформити договір довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_2 вітчим позивача помер. Після його смерті, дві доньки від першого шлюбу прийняли спадщину після смерті свого батька за заповітом, що дуже сильно здивувало позивача, оскільки вони не спілкувалися та допомоги батьку не надавали. 
Зазначає, що після смерті вітчима, поховав його за власні кошти, сторонньої допомоги йому ніхто не надавав.
Вважає, що у зв`язку із викладеними обставинами позивач після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємець за законом першої черги спадкоємців має право на 16/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
З метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, позивач подав заяву приватному нотаріусу КМНО Гавриленко А.М., зареєстровану в книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 25/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вказує, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.02.2019 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та мотивовано тим, що спадкоємець не надає правовстановлюючій документ на квартиру. 
У зв`язку із викладеним та з метою захисту свого порушеного права позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на 16/100 частин квартири в порядку спадкування та частковонедійсними вказаних свідоцтв про право на спадщину.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано за ОСОБА_4  право власності в порядку спадкування на 16/100 квартири АДРЕСА_3 .
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року, видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 3-479.
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року, видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 3-480.
Стягнуто з ОСОБА_2  та ОСОБА_3  на користь ОСОБА_4  по 661 грн. 55 коп. судового збору з кожної.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя, і саме тому частина спірної квартири, а саме кімната площею 18,6 кв.м. яка була придбана ОСОБА_6 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відтак, частка померлого в спільному майні повинна бути виділена для отримання спадщини його спадкоємцями.
Зазначає, що у разі смерті одного із учасників спільної сумісної власності нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом лише післявиділення частки померлого у спільному майні. Таким чином, свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя передує визначенню складу спадкового майна.
Враховуючи зазначене, у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, спадкоємець учасника спільної сумісної власності має право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Невизначеність часток співвласників у праві власності на спадкове майно позбавляє можливості спадкоємця ОСОБА_4 , після померлої матері ОСОБА_7 оформити свої спадкові права у встановленому законом порядку.
З огляду на наведене, передує висновок про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є підставою для ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, натомість суд першої інстанції не вправі був визнати право власності на частку майна за спадкоємцем, без заявленої позивачем вимоги про визначення на момент смерті частки померлого у такому спільному майні.
23 квітня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив  ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, обґрунтовуючи  тим, щотвердження скаржників не заслуговують на увагу оскільки статус спільного майна подружжя та його поділу визначається ст.ст. 57, 70 СК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 як подружжя набули у власність 64/100 частин квартири АДРЕСА_3 , після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняли її син ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_6 в рівних частках по 16/100 частин квартири (64/100 : 2=32/100 - частина ОСОБА_7 ).
Судом встановлено, що ОСОБА_4 є сином померлої ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9).
Як вбачається з матеріалів справи, 11.06.1983 року ОСОБА_9 зареєструвала  шлюб із ОСОБА_6 (а.с.10).
Згідно рішення Київської міської ради народних депутатів № 114 від 09.02.1987 року ОСОБА_6 на родину з трьох осіб (він, дружина, син дружини) приєднано до його кімнати звільнену кімнату площею 18,6 кв.м. та закріплено за ним двокімнатну квартиру № 90 , площею 29,5 кв.м.(а.с. 11).
З довідки ЖБК «Заліничник» від 25.02.2020 року вбачається, що після одруження з ОСОБА_6 ОСОБА_9 та її син проживали разом в кімнаті площею 10,9 кв.м., в подальшому 25 грудня 1986 року  ОСОБА_6 , дружині ОСОБА_5 , її сину ОСОБА_4 , надано на сім`ю кімнату площею 18,6 кв.м та закріпленоза ОСОБА_6 двокімнатну квартиру № 90 , площею 29, 5 кв.м. Вартість квартири внесена до кооперативу «Залізничник» повністю подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .. Заборгованості перед ЖБК «Залізничник» не має. (а.с.12)
23.04.1998 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на квартиру, відповідно до якого він є єдиним власником квартири АДРЕСА_3 (а.с.190).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.14)
Після її смерті за заявою ОСОБА_4 від 01.10.2019 року була відкрита спадкова справа (а.с142). 
Крім позивача, спадкоємцем першої черги також є чоловік ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , який також прийняв спадщину.
Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гавриленко А.М. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 , оскільки спадкоємець не надав право установчий документ, який би підтверджував право власності у спадкодавця на вказану квартиру (а.с.151).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.157).
Після його смерті за заявами двох дочок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 26.03.2019 року була відкрита спадкова справа (а.с155). 
Крім цього, 09.07.2019 року позивач також подав заяву про прийняття спадщини після померлого вітчима (а.с.175).
ОСОБА_6 залишив заповіт від 25 березня 1998 року, відповідно до якого на випадок свої смерті він зробив розпорядження: належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.189).
24.09.20219 року державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори видав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.198-199).
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що суд першої інстанції не вправі був визнати право власності на частку майна за спадкоємцем, без заявленої позивачем вимоги про визначення на момент смерті частки померлого у такому спільному майні, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Згідно положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові в позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України.
Належними відповідачамив такому спорі є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у разі їх відсутності, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Судом першої інстанції встановлено, що  25 грудня 1986 року ОСОБА_6 , дружині ОСОБА_5 , її сину ОСОБА_4 , надано на сім`ю кімнату площею 18,6 кв.м, відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів № 114 від 09.02.1987 року, ОСОБА_6 на родину з трьох осіб (він, дружина, син дружини) приєднано до його кімнати площею 10,9 кв.м звільнену кімнату площею 18,6 кв.м. та закріплено за ним двокімнатну квартиру №90 , площею 29,5 кв.м.
18 грудня 1988 року пайовий внесок за кімнату 18,6 кв.м. сплачено, відтак, судом встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_6 і ОСОБА_7 як подружжя набули у власність 64/100 частин квартири АДРЕСА_3 (частка кімнати площею 18,6 кв.м.).
23 квітня 1998 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на квартиру, відповідно до якого він є єдиним власником квартири АДРЕСА_3 . 
Встановлюючи статус набутого у власність майна подружжям ОСОБА_10 , суд першої інстанції виходив з положень Сімейного Кодексу України, що , на думку колегії суддів є помилковим, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини щодо набуття у власність частини квартири АДРЕСА_3 подружжям ОСОБА_10 , виникли у 1988 році, під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню  норми   КпШС України та Закон «Про власність». 
Відповідно до Закону України «Про власність», якй діяв на час отримання ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно (ст. 15 Закону).
За ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Відповідно до ст. 22 КпШС України,  майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Оскільки спірна частка квартири була набута в період часу зареєстрованого шлюбу сторонами, вона  є спільною сумісною власністю останніх.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 питання про поділ майна не порушували.
Колегія суддів не може погодитись з доводами відповідачів, що пайовий внесок за спірну квартиру був внесених ОСОБА_6 за власні кошти та квартира була його особистою власністю, оскільки належних та допустимих доказів відповідачами суду не надано, пайовий внесок за спірну частку квартири (кімнату площею 18,6 кв. м) сплачено подружжям під час перебування у шлюбі, ОСОБА_6 за життя не ставив питання про визнання квартири АДРЕСА_3  його особистою власністю.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кімната площею 18,6 кв.м. в кв. АДРЕСА_3 є спільною власністю ОСОБА_7 і ОСОБА_6 .
В зв`язку зі смертю власника спільного майна потреба у визначенні часток майна та визнання права власності може виникнути з огляду на наступне.
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняли її син ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_6 в рівних частках по 16/100 частин квартири (64/100 : 2=32/100 - частина ОСОБА_7 ).
Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Тому, якщо з`ясується, що в нотаріальному порядку одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна неможливо через смерть власника та не проведення такого розподілу за життя колишнього подружжя, то захистити своє право власності на частку майна можливо буде саме шляхом пред`явлення зазначеного позову.
В судовому засіданні з`ясовано, що ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про прав на спадщину після померлої ОСОБА_8 , оскільки нотаріусу не наданий правовстановлюючий документ, який би стверджував право власності у спадкодавця. Отже, позивач ОСОБА_4 був позбавлений права на спадкування після смерті ОСОБА_8 , оскільки на момент смерті останньої не було проведено розподіл спільного майна та за ОСОБА_8 не було визнано право власності на частину квартири.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання за  ОСОБА_4 , як за спадкоємцем першої черги, після померлої ОСОБА_8  право власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна після їїсмерті, яка становить 16/100 квартири   АДРЕСА_3 .
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Як роз'яснено у в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Виходячи з того, що відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд дійшов правильного висновку щодо задоволення вимоги в частині визнання частково недійсними свідоцтва на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року за реєстровим №3-479 та свідоцтва про право на спадщину за законом від24.09.2019 року за реєстровим №3-480, оскільки дані вимоги є похідними вимозі про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування.
Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування положень Закону України «Про власність» та Кодексу про Шлюб та Сім`ю України.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 376 ЦПК Українисуд змінює рішення, якщо воно ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року підлягає зміні, шляхом викладення її мотивувальної частини щодо застосування норм матеріального права у редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 
                                                      
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлений 01 липня 2021 року.

Головуючий 

 
Судді