Ухвала
 
10 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 297/469/16-ц
провадження № 61-13008ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Орган опіки і піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради, про поновлення батьківських прав,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради про поновлення батьківських прав. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що із 24 липня 1999 року він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано та позбавлено його батьківських прав щодо його дітей.
 
У листопаді 2014 року для кар`єрного зростання він добровільно відмовився від українського громадянства, для чого йому була необхідна згода його дружини. Дружина погодилася надати йому таку згоду за умови його відмови від батьківських прав. Він підписав відмову від батьківських прав вимушено, проти своєї волі, не усвідомлював змісту підписаної ним заяви у нотаріуса, оскільки українською мовою не володіє. Також, він має службову квартиру, проте дружина у 2014 році відмовилася переїхати до нього з дітьми до м. Будапешт (Угорщина). Він належно виконував свої батьківські обов`язки, сплачував аліменти у розмірі еквівалентному 5 000,00 грн щомісячно, а батьківських прав позбавлений незаконно.
 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд задовольнити заявлені ним позовні вимоги та поновити його батьківські права щодо малолітніх дітей. 
 
Справа розглядалася судами неодноразово. 
 
Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Поновлено батьківські права ОСОБА_2 щодо малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Берегівського районного суду від 24 червня 2019 року скасовано.Позов ОСОБА_2 задоволено. Поновлено батьківські права ОСОБА_2 щодо малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки суд розглянув справу без висновку органу опіки та піклування, що згідно із частиною четвертою статті 19 Сімейного кодексу України є обов`язковим та у зв`язку з неналежним повідомленням відповідача про дату, час і місце розгляду справи.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позбавляючи позивача батьківських прав щодо його малолітніх дітей, суд у рішенні від 05 лютого 2015 року, не зазначив, які обов`язки батьків не виконував позивач, чи виконував їх належним чином, чи ухилявся від своїх обов`язків, з урахуванням того, що чинним законодавством не передбачена відмова батьків від батьківських прав та обов`язків. Крім того, матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування щодо доцільності поновлення батьківських прав ОСОБА_2 , що згідно з частиною четвертою статті 19 Сімейного кодексу України є обов`язковим.
 
29 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Касаційна не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У поданій касаційній скарзі заявниця посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Орган опіки і піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради, про поновлення батьківських правповернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак