Постанова 
Іменем України 
16 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 404/8483/15-ц
провадження № 61-6334св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», публічне акціонерне товариство «Омега Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Вектор Плюс»,
треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Кропивницького апеляційного суду в складі колегії суддів: Черненка В. В., Авраменко Т. М., Суровицької Л. В. від 20 лютого 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі -                    ТОВ «Кредитні ініціативи»), публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю                         «ФК Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК Вектор Плюс»), треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради, у якому просила визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного та іпотечних договорів від 05 листопада 2007 року, укладених між                                    ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 ; визнати кредитний договір від 05 листопада 2007 року недійсним (нікчемним) в пункті 3.10; встановити факт прострочення кредитором договірних зобов`язань за кредитним договором від 05 листопада 2007 року; визнати частково недійсним договір факторингу № 15 від                                28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 05 листопада 2007 року; визнати частково недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між ТОВ «ФК Вектор Плюс» та                            ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині відступлення грошової вимоги за кредитним договором від 05 листопада 2007 року; визнати недійсним договір  про передачу прав за іпотечним договором від 05 листопада 2007 року, укладеного 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК Вектор Плюс»; визнати недійсним договір про передачу прав за іпотечним договором, укладеного 28 листопада 2012 рок між ТОВ «ФК Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи».
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 , у зв`язку зі смертю батька - ОСОБА_4 , позбавлений батьківського піклування та відповідно до частини третьої та четвертої статті 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину.
Позивачка зазначила, що між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 030/11.07/71-408 К від 05 листопада 2007 року, відповідно до умов якого позичальнику надано грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 70 000 дол. США, на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені договором.
ОСОБА_4 на забезпечення кредитних зобов`язань передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 05 листопада 2007 року.
Позивака зазначила, що пункт 3.10 кредитного договору суперечить частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Позивачка зазначила, що з ОСОБА_4 АТ «Сведбанк» достроково стягнуто суму заборгованості за вказаним кредитним договором, що підтверджується копією рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 червня                 2012 року. Банк не мав правових підстав для дострокового стягнення кредитної заборгованості з боржника. Саме банк не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок у відповідності до умов кредитного договору.
Позивачка зазначила, що за життя, ОСОБА_4 не встиг визнати частково недійсним договір про внесення змін та доповнень № 1 до іпотечного договору від 05 листопада 2011 року, в частині пунктів 2, 3, 4, 5. Укладаючи договір іпотеки ОСОБА_4 не мав справжнього уявлення щодо предмета іптеки. Правочин вчинено ОСОБА_4 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.
Позивачка зазначила, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (на теперішній час ПАТ «Омега Банк»), яке є правонаступником АКТ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу                                                          № 15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «ФК Вектор Плюс» право вимоги по кредитному договору від 05 листопада 2007 року, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 
28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги по кредитному договору від 05 листопада 2007 року, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 .
Зазначені договори факторингу є недійсними з огляду на те, що для укладення таких договорів необхідно отримати ліцензію, чого зроблено не було.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 липня 2019 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору та іпотечного договору від                                       05 листопада 2007 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 . Визнано кредитний договір від 05 листопада 2007 року, укладений між                         ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 недійсним в частині пункту 3.10 договору - нікчемним. Визнано частково недійсним договір факторингу № 15 від                                     28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК Вектор Плюс» в частині  відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 05 листопада 2007 року, укладеним між АКБ «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та ОСОБА_4 . Визнано частково недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 05 листопада 2007 року, укладеним між АКБ «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є  ПАТ «Омега банк» та ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір про передачу прав за іпотечним договором від 05 листопада 2007 року, укладеного між                                   ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс». Визнано недійсним договір про передачу прав за іпотечним договором, між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та                         ТОВ  «Кредитні ініціативи» в частині договору, укладеного між ОСОБА_4 та АКБ «Комерцбанк». В іншій частині позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Апеляційний суд виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
30 березня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, з урахуванням пояснень від 29 травня                    2020 року, на постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 лютого                2020 року, у якій просить скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах: № 756/668/15-ц, 908/4550/15, 927/976/17, 809/1718/15, 914/2267/18, 810/1411/15, 915/1145/17, 920/330/18, 904/8549/17, 1512/2-234/11, 627/1761/16-ц, 910/22319/16, 564/2199/15-ц (пункт 1 частини 2 статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини                           2 статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, оскільки судом було встановлено обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, судом необгрунтовано відхилено клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
02 червня 2020 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Зазначає, що постанова апеляційного суду прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 404/8483/15-ц з Кіровського районного суду м. Кіровограда.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 030/11.07/71-408 К від 05 листопада 2007 року, відповідно до умов якого позичальнику було надано грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 70 000 дол. США, на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.
ОСОБА_4 на забезпечення кредитних зобов`язань передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 05 листопада 2007 року.
У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору між сторонами, 05 травня 2011 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 05 листопада 2007 року та договір про внесення змін та доповнень № 1 до іпотечного договору від 05 листопада 2007 року.
В договорі про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від                 05 листопада 2007 року зокрема сторони погодили суму заборгованості в розмірі 70 139,17 дол. США та строк користування кредитом встановлено до             04 листопада 2022 року.
У договорі про внесення змін та доповнень № 1 до іпотечного договору від                05 листопада 2007 року сторони зокрема визначили термін повернення кредиту, відповідальність за неповернення кредиту, визначили оцінку предмета іпотеки в розмірі 35 600 дол. США, визначили алгоритм дій у випадку загибелі, пошкодження або зменшення предмету іпотеки, визначили правові підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотеодержателем.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 червня 2012 року  стягнуто з позичальника ОСОБА_4 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором від  05 листопада 2007 року                                 № 030/11.07/71-408К у розмірі 78 667,83 дол. США, що еквівалентно                  628 532,36 грн.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис № 1859.
ОСОБА_2 , у зв`язку з смертю батька - ОСОБА_4 , позбавлений батьківського піклування та відповідно до частини третьої, четвертої статті 1268 ЦК України, є таким, що прийняв спадщину.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                    № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.
Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.
По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.
По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.
По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.
Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.
Ураховуючи викладене, висновок апеляційного суду про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог є вірним. Позивачем не доведено, що оспорювані договори від 05 травня 2011 року про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 05 листопада 2007 року та договір про внесення змін та доповнень № 1 до іпотечного договору від 05 листопада                2007 року було укладено спадкодавцем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспореним договором.
Правильними є висновки апеляційного суду про безпідставність позовних вимог  в частині визнання недійсним (нікчемним) кредитного договору в частині пункту 3. 10 з огляду на таке. 
Убачається, що пункт 3.10 кредитного договору погоджений сторонами кредитного договору і питання про його нікчемність або про визнання його недійсним ОСОБА_4 за життя не ставив.
Пункт 3.10 кредитного договору передбачає порядок пред`явлення вимог у випадку невиконання зобов`язання. 
Докази, які б підтвердили, що зазначений пункт договору не відповідає нормам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому має бути визнаний нікчемним в матеріалах справи відсутні.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда, ще за життя ОСОБА_4 , позов ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_4 було задоволено та стягнуто заборгованість по кредитному договору від 05 листопада 2007 року в розмірі 78 667,83 дол. США. Зазначене рішення набрало законної сили.
Установлені обставини свідчать, що питання про порядок пред`явлення вимог до боржника, який визначений пунктом 3.10 договору не має правового значення при вирішенні даного спору, оскільки зазначені обставини досліджувались при розгляді справи про стягнення з позичальника коштів за кредитним договором.
Вирішуючи спір в частині визнання недійсними договорів уступки права вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність на те підстав.
Посилання в позові, що для укладення договорів факторингу необхідно отримання валютної ліцензії є помилковим, оскільки ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна банку для укладення кредитного договору в іноземній валюті, тоді як в даному випадку до відповідачів перейшло право вимоги за вже існуючим кредитним договором внаслідок укладення відступлення права вимоги. 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України суд апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               М. Є. Червинська
 
                                                                                                       С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                        В. М. Коротун