ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 р. 	Справа № 520/9079/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Бершова Г.Є. ,  Чалого І.С. 
за участю секретаря судового засідання  Ігнатьєвої К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020, суддя Кухар М.Д.,  61022, м. Харків, майдан Свободи, 6, повний текст складено 02.12.20 по справі № 520/9079/2020
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області в особі територіального сервісного центру №6350      третя особа           Головний сервісний центр МВС ( ГСЦ МВС) 
          про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати пункт наказу Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області “Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області” № 39К від 15.06.2020 року, про звільнення державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 , з посади адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв);
- поновити ОСОБА_1 на посаді адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв) та поновити його на державній службі;
- стягнути з Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області заробіток за час вимушеного прогулу з 16.06.2020 року по день прийняття постанови;
- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді адміністратора територіального сервісного центру №6347 (на правах відділу м. Чугуїв) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що  наказ Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області “Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області” №39К від 15.06.2020 року, в частині звільнення державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 , з посади адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв) прийнято відповідачем протиправно, відтак останній підлягає скасуванню, а позивач поновленню на займаній посаді.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 адміністративний позов залишено без задоволення.  
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи,  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що спірним у справі наказом його звільнено із займаної посади. Вважає наказ Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області “Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області” №39К від 15.06.2020 року, в частині звільнення державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 , з посади адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв) незаконним, оскільки він прийнятий всупереч положенням Конституції України, міжнародним договорам, порушує його право на працю, на повагу до приватного життя, порушує засади рівності громадян. Зазначає, що його звільнено з посади у зв`язку з ліквідацією державного органу, втім, такої ліквідації не відбулось, адже фактично мала місце реорганізація Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області шляхом покладення його завдань та функцій на новостворений Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС у Харківській  області. Таким чином, вважає, що проведення реорганізації Регіонального сервісного центру МВС України у Харківській  області як юридичної особи не може бути підставою для припинення трудових відносин. Вказує, що звільняючи його з посади, не виконано обов`язку щодо надання пропозицій з переведення позивача на роботу з урахуванням його досвіду та кваліфікації у новоствореному Регіональному центрі. Вважає, що у нього наявні переваги перед іншими особами на залишенні на державній службі.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 27.07.2021 позивач, ОСОБА_1 , представник позивача, Дробчак Л.В., представник відповідача, Лубков М.С., та представник третьої особи, ОСОБА_2 , підтримали свої правові позиції по справі.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач працював на посаді адміністратора територіального сервісного центру №6347 (на правах відділу м. Чугуїв) Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області з червня 2019 року.
Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 15 червня 2020 року №39 К ОСОБА_1 звільнено з 16 червня 2020 року у порядку п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України(а.с.119-120 том 1).
Підставою для прийняття вказаного наказу слугувала заява позивача від 12.06.2020.
Не погоджуючись з наказом позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області “Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області” № 39К від 15.06.2020 року в частині звільнення державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 , з посади адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв) прийнято правомірно та обґрунтовано.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України “Про державну службу”.
Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 1 Закону України “Про державну службу” державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до ч. 4 п. 2 ст. 2 Закону України “Про державну службу” посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України “Про державну службу” державний службовець зобов`язаний: виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 4 Закону України “Про державну службу” державна служба здійснюється з дотриманням таких принципу верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави.
Колегією суддів встановлено, що  Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком.
Установлено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на Міністерство внутрішніх справ; територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ. 
За текстом додатку до вказаної постанови Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області належить ліквідувати. 
Приписами ч. 1  ст. 80 Цивільного кодексу України  встановлено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому  законом  порядку.
Частиною 2  ст. 81 Цивільного кодексу України  обумовлено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Юридична особа згідно ч. 1  ст. 104 Цивільного кодексу України  припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Приписи  статті 110 Цивільного кодексу України  визначають, що юридична особа ліквідується:
1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами;
2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади;
3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених  законом, - за позовом відповідного органу державної влади.
Законом України «Про центральні органи виконавчої влади»  (далі Закон № 3166-VI) регламентовано організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.
Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України (частина 1  статті 5 Закону № 3166-VI).
Відповідно до положень частини 1  статті 13 Закону № 3166-VI  територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.
Територіальні органи міністерства можуть утворюватися, ліквідовуватися, реорганізовуватися міністром як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
Як вже зазначалось вище, пунктом 1 постанови КМУ № 79 було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг МВС за переліком згідно з додатком.
Наказом МВС України від 03.03.2020 № 218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» вирішено, зокрема, утворити ліквідаційні комісії територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ. 
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 889 «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» утворено Головний сервісний центр МВС, як міжрегіональний територіальний орган з надання сервісних послуг МВС. Головний сервісний центр МВС (код 40109173) за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є юридичною особою та за організаційно-правовою формою - органом державної влади. У відповідності до п. 4 Положення про Головний сервісний центр МВС від 24.04.2020 № 354 структуру ГСЦ МВС затверджує Міністр внутрішніх справ. ГСЦ МВС складається зі структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів регіональних сервісних центрів. РСЦ підзвітні та підконтрольні керівництву ГСЦ МВС. ГСЦ МВС, РСЦ і ТСЦ МВС разом становлять систему сервісних центрів МВС.
Положенням про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській області, затвердженого наказом Головного сервісного центру МВС від 27.04.2020 № 23 занотовано, що Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській області є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи (а.с. 79-91 т. 3). 
Згідно з пп. 5, 6 Положення РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області безпосередньо підпорядковується ГСЦ МВС. РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області складається із структурних підрозділів, у тому числі територіальних сервісних центрів МВС. 
При цьому, колегія суддів зазначає про відсутність нормативно-правових актів про передачу функцій та повноважень від Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області до Головного сервісного центру МВС. 
З огляду на наведене вбачається, що в даному випадку внаслідок реалізації приписів постанови КМУ № 79 від 12.02.2020, фактично відбулась ліквідація територіальних органів з надання сервісних послуг як юридичних осіб публічного права, із створенням нової структури надання сервісних послуг МВС Головного сервісного центу МВС.
Наказом МВС України від 03 березня 2020 року № 218 “Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ” призначено голову ліквідаційної комісії Ц МВС.
Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від березня 2020 року № 24 “Про затвердження персонального складу ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області” затверджено склад ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області.
Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від березня 2020 року № 28 “Про затвердження Плану заходів з ліквідації тонального сервісного центру МВС в Харківській області” затверджено план заходів із ліквідації РСЦ МВС.
Одним із напрямків роботи ліквідаційної комісії визначено комплекс заходів із звільнення працівників РСЦ МВС.
Отже, виходячи з викладеного, постановою КМ України №79 від 12.02.2020 ліквідовано як юридичну особу публічного права Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області, про що 05.03.2020 було внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб –підприємців та громадських формувань (припинення юридичної особи в результаті її ліквідації) (т. 1 а.с.82).
Відповідно до п. 1 ч. 1 п. 1 ст. 87 Закону України “Про державну службу” підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: ліквідація державного органу та/або скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Згідно до ч. 3 ст. 87 Закону України “Про державну службу” суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Відповідно до ч. 4 ст. 87  Закону № 889-VIII передбачено, що в разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 03 квітня 2020 року, відповідно до Постанови №79 наказу МВС України від 03 лютого 2020 року №218 “Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ”, складено попередження, яким попереджено позивача про припинення державної служби на підставі пункту 1 частини першої, пункту 1 частини третьої ст. 87 ЗУ “Про державну службу” у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області.
Відповідачем повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону, звільнення відбудеться не раніше 30 календарних днів з дня попередження(а.с.126 том 1).
Таким чином, ОСОБА_1 був ознайомлений з цим попередженням 03 квітня 2020 року, про свідчить його власноручний підпис, що також не заперечується позивачем.
Як вказує позивач, 12.06.2020 року, бажаючи продовжити роботу у структурних підрозділах ГСЦ МВС позивач, власноручно написану заяву про переведення до іншого структурного підрозділу через відділ РСЦ МВС в Харківській області. Однак, вказану заяву повернуто позивачу. Як при цьому пояснили спеціалісти кадрів, таке формулювання не доречне в заяві про переведення і позивача буде переведено до і структурного підрозділу і без подання такої заяви.
На підтвердження вказаного надав до справи заяву від 12.06.2020(а.с.15 том 1).
В подальшому, згідно пояснень позивача, останнього звільнено з займаної посади.
Проте, колегією суддів під час розгляду справи встановлено, що 12.06.2020 позивачем надано голові ліквідаційної комісії заяву, якою відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, п. 1 ч.1;4 ст. 87 Закону України “Про державну службу”, просив припинити державну службу та звільнити його з займаної посади з 16.06.2020 та здійснити остаточний розрахунок (а.с.96 том 1).
Саме вказана заява стала підставою для прийняття оскаржуваного наказу, в частині, що стосується ОСОБА_1 . Вказані обставини позивачем не заперечуються. 
Таким чином, право позивача не порушене, оскільки останнім самостійно, без примусу складена заява, яка стала підставою для звільнення ОСОБА_1 .
Відповідач вказує, що останнім враховано присвоєну ОСОБА_1 ІІ групу інвалідності, проте соціальних гарантій під час звільнення через скорочення у зв`язку із ліквідацією у вигляді наступного працевлаштування позивача, законодавством України не передбачено.
Так, пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).
Щодо застосування норм Кодексу законів про працю України та Закону України “Про державну службу”, то спеціальними нормами в частині визначення підстав припинення державної служби для позивача, який обіймав посаду державної служби, є норми Закону України “Про державну службу”.
Вищий адміністративний суд Україні в інформаційному листі “Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби” 26.05.2010 р. №753/11/13 зауважив, що під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини, а також коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Отже, якщо у спеціальному законі не передбачається або прямо забороняється застосування норм трудового законодавства, то особа може бути звільнена виключно з підстав, передбачених цими законами.
Правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15 окреслює, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5  ст. 242 КАС України).
Отже, до правовідносин, пов`язаних з проходженням державної служби, можуть застосовуватися загальні положення трудового законодавства у частині, що не суперечить спеціальним нормам та/або в тій частині, де ці правовідносини спеціальним законодавством не врегульовано.
Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83  Закону № 889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті  87,  87-1  цього  Закону).
Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87  Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.
Таким чином, оскільки процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації врегульована положеннями  Закону України № 889, положення норм  КЗпП України  не застосовується.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що звільняючи його з посади, не виконано обов`язку щодо надання пропозицій з переведення позивача на роботу з урахуванням його досвіду та кваліфікації у новоствореному Регіональному центрі. 
Як було зазначено судом вище, відповідно до ч. 3 статті 87  Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1та1-1частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Частиною 5  ст. 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.
Абзацом 2 ч. 3 ст. 87  Закону № 889-VIII визначено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки (ч. 5 ст. 87 Закону).
З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що призначення на посаду після звільнення є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення.
З огляду на наведене вбачається, що в даному випадку внаслідок реалізації приписів  постанови КМУ № 79 від 12.02.2020 року, фактично відбулась ліквідація територіальних органів з надання сервісних послуг як юридичних осіб публічного права, із створенням нової структури надання сервісних послуг МВС Головного сервісного центу МВС.
Таким чином, з урахуванням викладеного, вбачається, що Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області, у якому працював позивач, було ліквідовано та створено нову юридичну особу - Головний сервісний центр МВС. Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Харківській області є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи.
Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ  (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) у  Закон України "Про державну службу" № 889-VIII  було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.
Зокрема, вказаним  Законом частину 1  статті 87  Закону № 889-VIII викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 1-1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю, а також про те, що звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Крім того, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
В свою чергу, внесеними змінами до ч. 3  ст. 87 Закону України "Про державну службу"  передбачено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Відповідно до приписів частини 5  статті 40 КЗпП  у редакції на час виникнення спірних правовідносин, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього  Кодексу, встановлюються  законом, що регулює їхній статус.
З урахуванням положень ч.ч. 2, 3  ст.5 Закону України № 889, виходячи з того, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації наразі врегульована положенням  Закону України № 889, положення  ст.49-2 КЗпП України  до спірних правовідносин не застосовуються, а тому відповідач не повинен був враховувати наявність чи відсутність переваг у позивача при його звільненні під час проведення процедури ліквідації юридичної особи. Крім того, внесеними до  Закону України № 889  зміни не передбачають обов`язку суб`єкта призначення попереднього вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі.
Суд вказує на те, що позивач не звертався до Головного сервісного центру МВС щодо переведення його на іншу посаду та не подавав заяву на участь у конкурсі, який проводився відповідачем після звільнення на вакантні посади в новостворені філії.
В матеріалах справи наявна заява позивача від 12.06.2020 на ім`я Голови ліквідаційної комісії регіонального сервісного центру МВС в Харківській області  про звільнення з займаної посади в порядку переведення для роботи у Головному сервісному центрі МВС (т. 1 а.с. 15).
Разом з тим, відсутні докази безпосереднього  подання цієї заяви до Голови ліквідаційної комісії регіонального сервісного центру МВС в Харківській області  та її реєстрація. Сам позивач  при апеляційному розгляді пояснив, що він цю заяву не подавав на реєстрацію в установленому порядку.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів вважає, що наказ Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області “Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області” № 39К від 15.06.2020 року, в частині звільнення державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 , з посади адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв) прийнято правомірно та обґрунтовано, а тому скасуванню не підлягає.
Європейський Суд з прав людини у рішення від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України" зазначив, що: "п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень." (пункт 23).
Всі інші позовні вимоги є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування наказу, в частині, та відсутність підстав для задоволення похідних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.
Щодо посилання позивача на висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 26.05.2021 у справі №260/261/20, колегія суддів зазначає, що обставини, які були предметом розгляду у вказаній справі, не є тотожними обставинам у цій справі.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 по справі № 520/9079/2020  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.С. Чалий   	
Постанова складена в повному обсязі  30.07.21.