ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Кузьменко В.А.                                                                                                       Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2021 року                                                                                 Справа № 640/18117/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді                                Епель О.В., 
суддів:                                                        Губської Л.В., Карпушової О.В., 
за участю секретаря                               Сакевич Ж.В.,
представника позивача                    Вичікова В.В.,
представника відповідача                    Кожушка В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Офісу Генерального прокурора

про                     визнання протиправними та скасування наказу, 

В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі – Відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 11 червня 2020 року № 1490ц «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1185-к».
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Генерального прокурора від 11 червня 2020 року № 1490ц «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року №1185-к», яким Позивача фактично звільнено з посади прокурора, не містить посилань на відповідний пункт 51 Закону України «Про прокуратуру».
При цьому, суд дійшов висновку, що у Відповідача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника організаційно-методичного відділу управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
Крім того, суд зазначив, що посада ОСОБА_1 в силу частини першої статі 39 Закону України «Про прокуратуру» належить до адміністративних посад, виключні підстави для звільнення прокурора з адміністративної посади визначені у частині першій статті 41 Закону України «Про прокуратуру», але Відповідач не вказав в оскаржуваному наказі підстав для звільнення Позивача з адміністративної посади.
Не погоджуючись з такими рішеннями суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке судове рішення та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову у повному обсязі. 
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог Апелянт зазначає, що в системі органів прокуратури, у зв`язку з їх реформуванням, функціонування військових прокуратур не передбачено, а тому подальше проходження Позивачем служби в прокуратурі є неможливим.
При цьому, Апелянт стверджує, що Позивача було звільнено на підставі пп.  «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, а саме на підставі його рапорту за станом здоров`я.
Разом з тим, Апелянт зазначає, що судом першої інстанції такі обставини взагалі не були враховані.
Крім того, Апелянт вказує, що оспорюваним Позивачем наказом було лише внесено зміни до попереднього наказу про його звільнення, а тому, на переконання Апелянта, такий наказ не змінює безпосередньо підстав звільнення позивача та не впливає на його права і обов`язки.
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він наполягає на безпідставності доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції, а також зазначає, що в оспорюваному ним наказі не наведено жодної правової норми, на підставі якої його звільнено з органів прокуратури, а законодавчі норми, на які посилається Апелянт, стосуються звільнення Позивача з військової служби, а не з прокуратури.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 витребувано додаткові докази у справі.
Від сторони Позивача та Відповідача надійшли додаткові письмові пояснення та докази.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач проходив службу на посаді заступника начальника організаційно-методичного відділу управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключити зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направити його особову справу до Печерського районного у місті Києві військового комісаріату.
Позивач подав рапорт про звільнення його з військової служби в запас на підставі підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я.
Наказом Міністра оборони України від 13 грудня 2019 року №709 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).
Наказом Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року № 1185-к Заступника начальника організаційно-методичного відділу управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України полковника юстиції ОСОБА_1 з 31 грудня 2019   року звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2   частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), виключити зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направити його особову справу до Печерського районного у місті Києві військового комісаріату.
Наказом Генерального прокурора від 11 червня 2020 року №1490ц «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року №1185-к» внесено зміни до наказу Генерального прокурора від 20 грудня 2019 року №1185-к, а саме:
- у вступній частині слова «статтями 9, 41 Закону України «Про прокуратуру» замінити словами «статтею 9 Закону України «Про прокуратуру»;
- пункт 1 наказу викласти у такій редакції:
«Полковника юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України від 13 грудня 2019 року №709 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), з 31 грудня 2019 року звільнити з посади заступника начальника організаційно-методичного відділу управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключити зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направити його особову справу до Печерського районного у місті Києві військового комісаріату».
Вважаючи зазначений наказ від 11.06.2020 № 1490ц протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі – КЗпП України), Законами України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі – Закон № 1697-VII), «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII).
Так, частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 9 Закону № 1697-VII Генеральний прокурор:
1) представляє прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями, а також прокуратурами інших держав та міжнародними організаціями;
2) організовує діяльність органів прокуратури України, у тому числі визначає межі повноважень Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур у частині виконання конституційних функцій;
3) призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом;
4) у встановленому порядку на підставі рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора приймає рішення про застосування до прокурора Офісу Генерального прокурора, прокурора обласної прокуратури дисциплінарного стягнення або про неможливість подальшого перебування такої особи на посаді прокурора;
5) призначає на посади та звільняє з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом;
6-1) здійснює розподіл обов`язків між першим заступником та заступниками Генерального прокурора;
7) затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, у тому числі щодо електронного документообігу;
7-1) затверджує стратегію розвитку прокуратури;
7-2) затверджує положення про систему індивідуального оцінювання якості роботи прокурорів та систему оцінювання якості роботи прокурорів;
7-3) затверджує порядок вимірювання та регулювання навантаження на прокурорів;
8) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації прокурорів Офісу Генерального прокурора;
9) затверджує загальні методичні рекомендації для прокурорів з метою забезпечення однакового застосування норм законодавства України під час здійснення прокурорської діяльності;
9-1) за поданням Генеральної інспекції направляє матеріали до Державного бюро розслідувань;
9-2) визначає порядок розгляду звернень щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади;
10) виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України.
Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.
Усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора на наступний робочий день після їх підписання з додержанням вимог режиму таємності.
Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення.
Накази Генерального прокурора або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
У разі відсутності Генерального прокурора його повноваження здійснює перший заступник Генерального прокурора, а в разі відсутності першого заступника - один із заступників Генерального прокурора.
Статтею 9 Закону № 1697-VII визначено коло повноважень Генерального прокурора.
Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, передбачені статтею 51 Закону № 1697-VII.
У пункті 2 «б» частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, спеціальним Законом № 1697-VII визначено порядок та підстави звільнення прокурора із займаної ним посади. 
Разом з тим, жодною нормою ані вказаного Закону № 1697-VII, ані Закону № 2232-XII не передбачено такої підстави для звільнення прокурора з посади в органах прокуратури як звільнення його з військової служби в запас.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до оскаржуваного наказу Генерального прокурора, позивача звільнено із займаної ним посади на підставі ст. 9 Закону № 1697-VII та пункту 2 «б» частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII.
Втім, як відзначалося вище, жодна з цих норм не містить підстав для звільнення з посади в органах прокуратури. Наявності будь-яких інших законодавчо визначених підстав для звільнення Позивача із займаної ним посади Відповідачем суду не надано і відповідних обґрунтувань, які засновувалися саме на нормах Закону також не наведено.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, на стаття 9, яка згідно зі спірним наказом фактично є єдиною нормою спеціального Закону № 1697-VII, на яку послався Відповідач у спірному наказі, містить три частини, що складаються з окремих пунктів та визначають певні повноваження Генпрокурора, але в наказі не зазначено, яку ж саме норму цієї статті Закону застосував Відповідач. Означене на додаток свідчить про порушення Відповідачем принципу юридичної визначеності і також додатково переконує судову колегію у протиправності такого наказу.
Аналізуючи всі доводи Апелянта та надані ним суду додаткові письмові пояснення, колегія суддів відзначає й те, що Апелянтом не доведено, а судом не встановлено, що на час виникнення спірних у цій справі правовідносин законодавством було б заборонено зайняття особою, яка звільнена з військової служби в запас посади заступника начальника організаційно-методичного відділу управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключити зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
Доводи Апелянта про те, що в системі органів прокуратури, у зв`язку з їх реформуванням, функціонування військових прокуратур не передбачено, а тому подальше проходження Позивачем служби в прокуратурі є неможливим, судова колегія відхиляє, оскільки в межах спірних правовідносин Позивача звільнено не у зв`язку з організацією, ліквідацією певного органу та/або скорочення штату, а з інших підстав, про що зазначено вище.
Більш того, Позивачем у цій справі не заявлено вимоги про поновлення на посаді. 
Твердження Апелянта про те, що Позивача було звільнено на підставі пп.  «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, а саме на підставі його рапорту за станом здоров`я, судова колегія до уваги не приймає з огляду на викладене раніше.
Доводи Апелянта про те, що оспорюваним Позивачем наказом було лише внесено зміни до попереднього наказу про його звільнення, а тому, на переконання Апелянта, такий наказ не змінює безпосередньо підстав звільнення позивача та не впливає на його права і обов`язки, судова колегія до уваги не приймає, оскільки фактично підставу звільнення Позивача із займаної ним посади визначено (скореговано) саме оспорюваним у цій справі наказом Генпрокурора.
Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Аналізуючи всі доводи апелянта, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.
Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на це, апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року – без змін.
Розподіл судових витрат.
          З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
          Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора – залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлено 28 вересня 2021 року.

Головуючий суддя                                                  О.В. Епель

Судді:                                                                      Л.В. Губська

                                                                                                     О.В. Карпушова