Справа № 463/284/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1038/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Провадження № 22-ц/811/1040/21 
Категорія:48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В. 
з участю: представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 року та на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2020 року ОСОБА_3  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , що розташована поверхом вище. Стверджує, що 10 січня 2019 року відповідачем залито її квартиру, про що ЛКП «Господар» складено акт, яким встановлено, що мешканцями квартири АДРЕСА_3 частково залито стіни та стелю квартири АДРЕСА_1 через несправність водопровідної труби після опалювального котла, яка протікає. Зазначає, що висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи встановлено, що в приміщенні квартири АДРЕСА_1 наявна сирість та пошкодження оздоблювальних елементів зверху вниз, а причиною залиття квартири є проходження (надходження) рідини з приміщень квартири АДРЕСА_3 через міжповерхове дерев`яне перекриття. Вказує, що вартість ремонтно-будівельних робіт, необхідних для усунення пошкоджень, що виникли внаслідок залиття приміщень АДРЕСА_1 , становить 34 314 грн. Крім того, вона понесла витрати на проведення експертизи в розмірі 2700 грн., сплату судового збору в розмірі 840,80, а також витрати на правову допомогу. Вважає, що пошкодженням майна їй завдано моральної шкоди, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях, порушенні звичного способу життя через неможливість нормального користування своїм майном, яку вона оцінює в розмірі двох мінімальних заробітних плат, що становить 9400 грн. Звертає увагу, що майнова та моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, якщо вона не доведе, що шкода завдана не з її вини. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь 34 314 грн. майнової шкоди, 9400 грн. моральної шкоди та судові витрати. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 рокупозов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20730 грн. відшкодування матеріальної шкоди, 4000 грн. відшкодування моральної шкоди та 2002,93 грн. судових витрат.
В решті вимог позову – відмовлено. 
У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. В обгрунтування заяви покликається на те, що у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі і на правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стверджує, що в договорі про надання правової допомоги від 05 травня 2020 року, який долучено до матеріалів справи, встановлено фіксовану суму гонорару адвоката, відтак необов`язковим є долучення детального опису робіт та наданих послуг. Зазначає, що платіжними дорученнями № 40121201 від 16 вересня 2020 року та № 34419395 від 26 червня 2020 року підтверджується фактична сплата ОСОБА_1 2 500 грн. за надання правової допомоги. З наведених підстав просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. 
У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення. В обгрунтування заяви покликається на те, що її представником в судовому засіданні 26 січня 2021 року до закінчення судових дебатів заявлено про стягнення судових витрат на правничу допомогу. Стверджує, що їй надано правничу допомогу, яка полягала у підготовці та поданні позовної заяви, збиранні доказів на підтвердження позовних вимог, підготовці відповіді на відзив відповідача, аналізі судової практики та правових висновків Верховного Суду, а також у представництві її інтересів у суді. Зазначає, що надання вищезазначених послуг з правової допомоги підтверджується договором про надання правової допомоги, актом наданих послуг та квитанцією про оплату послуг з надання правової допомоги. Вказує, що 27 січня 2021 року нею оплачено 10 000 грн. витрат на правову допомогу. З наведених підстав просить ухвалити додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 року заяви сторін задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, понесені на оплату правової допомоги в розмірі 4575 грн.
Рішення суду Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 рокуоскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що акт ЛКП «Господар» на предмет залиття квартири від 10 січня 2019 року є недопустимим доказом у справі, оскільки він складений за відсутності відповідача, що позбавило його можливості подання доказів на його спростування та можливості зробити запис в акті про його незгоду з причинами чи наслідками залиття. Зазначає, що акт не затверджений начальником ЛКП «Господар», у ньому відсутній підпис власника чи користувача квартири АДРЕСА_2 , не зазначено прізвище, ім`я по батькові власника чи наймача, з вини якого сталося залиття, адреси, квартири та її форми власності, а також характеру залиття, зокрема площі залиття. Вказує, що до складання акту не були залучені уповноважені представники організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та представники організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення. Вважає, що ЛКП «Господар» не було наділено компетенцією обслуговування внутріньобудинкових систем опалення, водопостачання та водовідведення. На думку апелянта, позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки у квартирі АДРЕСА_2 фактично проживав не ОСОБА_1 , а його батько, який, як наймач квартири, мав би нести відповідальність за залиття, оскільки шкода, завдана третім особам у зв`язку з користуванням річчю, переданою у найм, відшкодовується наймачем на загальних підставах. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що витрати позивачки на правничу допомогу, які передбачені у договорі про надання правової допомоги № 02/12/19 від 02.12.2019 року в розмірі 10 000 грн., є неспівмірними зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом на підготовку позову, про що він зазначав у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг, розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та майнового стану сторін. Вважає, що витрати позивачки на професійну правничу допомогу повинні бути зменшені з 10 000 грн. до 2500 грн., і саме з такої суми слід вираховувати відсоткову частку від задоволених позовних вимог, а тому після зустрічного зарахування здійснених витрат, на думку апелянта, з відповідача слід стягнути на користь позивача 313,50 грн. витрат на правову допомогу. З наведених підстав просить змінити ухвалу суду, зменшивши розмір суми, яку необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 до 313,50 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника  ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на підтримання доводівапеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача сталося залиття квартири АДРЕСА_1 , співвласником якої є ОСОБА_3 , в результаті чого їй спричинено матеріальну шкоду, розмір якої підтверджується висновком експерта та становить 20 730 грн., а також моральну шкоду в розмірі 4000 грн., що полягає в переживаннях, яких вона зазнала  внаслідок пошкодження її майна, а тому підлягає стягненню з відповідача на її користь.  
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
Згідно частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Згідно з роз`ясненнями п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.
В той же час, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 25 червня 2002 року підтверджується, що ОСОБА_3 є власником 1/4 ідеальної частини квартир АДРЕСА_1 , загальною площею 71,9 кв.м.
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 195778120 від 09 січня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 20 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати та кухні.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції взяв до уваги надані позивачем докази залиття квартири, а саме, акт на предмет залиття від 10 січня 2019 року, складеного ЛКП «Господар», з якого вбачається, що при огляді квартири АДРЕСА_1 комісією у складі представників організації, яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи холодного водопостачання встановлено, що мешканцями квартири АДРЕСА_2 , яка розташована поверхом вище, частково залито стіни та стелю квартири АДРЕСА_4 цього житлового будинку, що причиною залиття стало протікання водопровідної труби після опалювального котла, а також акт від 25 квітня 2019 року, складений ЛКП «Господар», яким встановлено, що причиною залиття стелі та стіни площею 1м2 у квартирі АДРЕСА_1 стали несправні труби опалення у квартирі АДРЕСА_2 .
На спростування зазначених доказів відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів.
З огляду на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, і саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а відповідачем ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у залитті квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про те, що саме з вини відповідача сталося залиття квартири позивачки.
Частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження 03/19 від 16.04.2019 року, проведеного судовим експертом Бочуляком Р.П., вартість відновлювального ремонту пошкоджених оздоблювальних покриттів у приміщеннях квартири АДРЕСА_1 становить 34 314 грн. За проведення експертного будівельно-технічного дослідження ОСОБА_3 сплатила 2700 грн., що підтверджується квитанцією № 106 від 13 травня 2019 року.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач подав висновок експертного будівельно-технічного дослідження 11/01-19я від 21.01.2019 року, проведеного судовим експертом Заяцем І.Г., яким встановлено, що вартість матеріальних збитків та відновлювальних робіт у квартирі АДРЕСА_1 , необхідних для усунення слідів пошкодження та відновлення даного помешкання, становить 20 730 грн.
Враховуючи те, що обов`язок доказування відсутності вини у завданні майнової школи покладено на завдавача шкоди, а ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів відсутності його вини у завданні позивачу шкоди внаслідок залиття її квартири, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20 730 грн. відшкодування матеріальної шкоди внаслідок залиття квартири, оскільки такий розмір підтверджується висновком будівельно-технічного дослідження, складеного на замовлення ОСОБА_1 .
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, з врахуванням ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, ст. 1167 ЦК України, роз`яснень п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №6 від 01.11.1996 року, п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року, прийшов до вірного висновку про часткове задоволення вимог позивачів про стягнення моральної шкоди, оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Враховуючи те, що залиття квартири позивача призвело до пошкодження майна, співвласником якого є ОСОБА_3 , що спричинило порушення її звичного способу життя, враховуючи незручності в користуванні квартирою, викликало необхідність проведення ремонту та залучення коштів для відновлення попереднього стану квартири, що відповідно призвело до моральних переживань позивачки. 
Суд першої інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, вірно врахував характер і тривалість переживань позивача у зв`язку із залиттям квартири, вірно виходив із принципів розумності та справедливості та прийшов до обґрунтованого висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення в розмірі 4000 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , а тому є неналежним відповідачем у справі, не заслуговують на увагу, оскільки він є власником квартири АДРЕСА_3 , а відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, тягар утримання майна, тобто, обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, належить власнику квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення та не допускати дій, які порушують умови проживання громадян.
Задовольняючи заяви сторін про розподіл судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач понесла витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., а відповідач – в розмірі 2500 грн., відтак, враховуючи, що позовні вимоги задоволено на 56,58 % та відмовлено у позові на 43.32 % від заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5658 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1083 грн. пропорційно до відмовлених позовних вимог, тому після зустрічного зарахування здійснених витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суд стягнув 4575 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги № 02/12/19 від 02.12.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Цукорник Світланою Геннадіївною та акт наданих послуг від 27 січня 20121 року згідно договору про надання правової допомоги № 02/12/19.
Квитанцією до прибуткового касового ордера № 27/01 від 27.01.2021 року підтверджується, що ОСОБА_3 сплатила 10 000 грн. адвокату Цукорник С.Г. як оплату за надання правової допомоги.
Разом з тим, апелянтом не доведено неспівмірність витрат позивача на оплату правничої професійної допомоги. 
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 рокута ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 19.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М. 

Цяцяк Р.П.