Справа № 757/22276/20-ц                                                                                                Головуючий в суді І інстанції Бусик О.Л.
Провадження № 22ц-824/4636/2021                                                                               Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
22 липня 2021 року                                                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Алексєєв Олексій Ігорович до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Управління державної міграційної служби України у Луганській області про відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із позовом, який обґрунтовував тим, що 03 жовтня 2018 року він звернувся до Управління державної міграційної служби України в Луганській області у зв`язку з необхідністю обміну посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 терміном дії до 01 листопада 2018 року та видачі йому нової посвідки строком дії до 01 серпня 2021 року, оскільки наказом Державного закладу Луганський державний медичний університет» він був зарахований на навчання за спеціальністю 7.12010001 «Лікувальна справа», однак 18 жовтня 2018 року Управління ДМС повідомленням №4401.5-38971/44.1-18 було відмовлено йому у видачі посвідки на тимчасове проживання з огляду на порушення строків подання документів, передбачених пунктами 17 та 19 Порядку. 
Вказує, що така відмова Управління ДМС була протиправною, що встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду, оскільки документи відповідно до цього рішення були подані ним вчасно, однак у зв`язку з такою відмовою його було відраховано з навчального закладу та втратив можливість отримати диплом про вищу освіту, крім того він був позбавлений права на проживання у гуртожитку, витрачав додаткові кошти на оренду квартири в місті Рубіжному, його звичний життєвий уклад був повністю змінений, він втратив стійкі зв`язки із оточуючими людьми, змарнував майже рік життя, тому просив суд стягнути з Держави Україна шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду в сумі 100 000, 00 грн. та 10 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000, 00 грн. та 5 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, представник Державної казначейської служби України подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що шкода підлягає стягненню не з юридичної особи, а з державного бюджету, а позивачем не надано доказів завдання моральної шкоди саме Казначейством та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями Казначейства, що виключає можливість покладення на нього відповідальності із відшкодування позивачу моральної шкоди. Крім того вказує, що витрати на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, не підтверджені належними доказами, через що вважає оскаржуване рішення незаконним і таким, що підлягає скасуванню.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що преюдиційним судовим рішенням встановлено протиправність дій Управління, унаслідок чого позивач був відрахований з учбового закладу, що є підставою для цивільно-правової відповідальності, таким чином, оскільки протиправними діями Управління позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала у тому, що позивач втратив стійкі зв`язки із оточуючими людьми, протягом певного періоду був позбавлений можливості навчатися та отримати диплом про вищу освіту, то, з урахуванням принципу розумності і справедливості, з ДКС України за рахунок бюджетних коштів на користь позивача підлягає стягненню 5 000, 00 грн. моральної шкоди та 5 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є громадянином Індії, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
16 листопада 2017 року Управлінням ДМС України в Луганській області позивачу видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , де в графі «Особливі примітки» зазначено: продовжено до 01 червня 2018 та вірно до 01 листопада 2018 року.
Згідно з наказом Державного закладу «ЛДМУ» від 19 жовтня 2017 № 04.05/18 позивача зараховано з 19 жовтня 2017 до ДЗ «ЛДМУ» на курси мовної підготовки.
Наказами ДЗ «ЛДМУ» від 12 березня 2018 року № 04.02-04/74 та від 31 серпня 2018 № № 04.02-04 ОСОБА_1 був поновлений та переведений для подальшого навчання за спеціальністю 7.12010001-лікувальна справа строком навчання до 01 серпня 2021 року.
03 жовтня 2018 позивач звернувся до Управління у зв`язку з необхідністю обміну посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_2 терміном дії до 01 листопада 2018 та видачі нової посвідки, про що складений відповідний акт.
03 жовтня 2018 року до Управління надійшло клопотання ДЗ «ЛДМУ» від 03 жовтня 2018 року № 340 А щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання позивачу строком дії до 01 серпня 2021 у зв`язку із закінченням мовних курсів був переведений згідно наказу від 12 березня 2018 № 04.02.-04/74 для подальшого навчання за спеціальністю 222-«Медицина» (термін навчання 6 років) термін навчання до 01 серпня 2021року.
18 жовтня 2018 Управління прийнято повідомлення № 4401.5-38971/44.1-18, яким відмовлено ОСОБА_1 у видачі посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із порушенням строків подачі документів, передбачених пунктами 17 та 19 Порядку № 322.
Згідно з наказом ДЗ «ЛДМУ» від 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 відраховано зі складу студентів за порушення міграційного законодавства.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ДЗ «ЛДМУ», про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним рішення Управління Державної міграційної служби України в Луганській області від 18 жовтня 2018 № 4401.5-38971/44.1-18 про відмову в видачі посвідки на тимчасове проживання громадянину ОСОБА_1 , оформлене повідомленням про відмову в прийнятті (розгляді) документів. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Луганській області розглянути питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання громадянину ОСОБА_1 на підставі поданих ним 03 жовтня 2018 документів, з урахуванням правової позиції суду. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року вказане рішення суду залишено без змін.
07 жовтня 2020 року представник позивача подав докази витрат позивача на професійну правничу допомогу, а саме: угоду №05-11/1 від 05 листопада 2018 року; додаткова угода до угоди №05-11/1 від 01 жовтня 2019 року, додаток №3 до угоди №05-11/1 від 25 травня 2020 року, акт №20-9-1 від 21 вересня 2020 року про приймання виконаних робіт з описом робіт (наданих послуг) наданих адвокатом Алексєєвим О.І. ОСОБА_1, квитанція до прибуткового касового ордеру №21 від 21 вересня 2020 року щодо сплати 10 000 грн.
У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів, дійшов правильного висновку про те, що оскільки рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року визнано протиправним рішення Управління Державної міграційної служби України в Луганській області від 18 жовтня 2018 № 4401.5-38971/44.1-18 про відмову у видачі позивачу посвідки на тимчасове проживання, і такі обставини заподіяли позивачу моральної шкоди, яка полягала у тому, що позивач, будучи громадянином іншої країни, втратив стійкі зв`язки із оточуючими людьми, протягом певного періоду був позбавлений можливості навчатися та отримати диплом про вищу освіту, а також втратив можливість проживати у гуртожитку, що об`єктивно свідчить про заподіяння йому моральних страждань, через що місцевий суд, з урахуванням принципу розумності та справедливості, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 гривень.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у розмірі 5 000 грн. з урахуванням письмових доказів, наданих позивачем. 
Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що вона не несе цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.
Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).
Таким чином, Казначейство залучене до участі у цій справі не як заподіювач шкоди, а як орган, який відповідно до законодавства здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів завдання моральної шкоди саме Казначейством та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями останнього є безпідставнми, оскільки відповідно до вимог закону відшкодування шкоди у таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, покладаючи відшкодування завданої позивачу моральної шкоди на державу, суд лише зобов`язав Казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку та жодним чином не покладає на Казначейство відповідальність за завдання такої шкоди, як помилково вважає скаржник, тому ці доводи не ґрунтуються на вимогах закону. 
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

 
Головуючий:                                                                   Судді: