КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
23 вересня 2021 року                                                                                 м. Київ
 
Унікальний номер справи № 373/2044/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9806/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Верланова С.М., Ратнікової В.М., 
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Опанасюка І.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та скасування реєстраційної дії, -
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з просила визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 11 квітня 2016 року до договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012 року; скасувати реєстраційну дію за номером запису про інше речове право: 18134750, вчинену 15 грудня 2016 року державним реєстратором ОСОБА_3, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Готово», на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33021347 від 19 грудня 2016 року; судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позову зазначала, що 08 вересня 2012 року між нею та СП ТОВ «Нива Переяславщини» був укладений договір оренди землі № 12, за яким вона передала в строкове платне користування орендарю (відповідачу) земельну ділянку НОМЕР_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії КВ № 060187, який зареєстрований 30 січня 2004 року, що розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Жовтневої сільської ради. Строк дії договору закінчився 08 вересня 2017 року. Пізніше їй стало відомо про існування додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року до договору № 12, якою продовжений строк дії основного договору, на підставі якої була проведена реєстраційна дія щодо реєстрації додаткову угоду № 2 від 11 квітня 2016 року. Позивач вказувала, що не підписувала цієї додаткової угоди № 2 та жодним чином не давала згоди на пролонгацію договору оренди землі № 12 (а.с. 4-8).
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду № 2 від 11 квітня 2016 року до договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012 року. Скасовано реєстраційну дію за номером запису про інше речове право: 18134750, вчинену 15 грудня 2016 року державним реєстратором ОСОБА_3, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Готово», на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33021347 від 19 грудня 2016 року. Судові витрати 704 грн. 80 коп. стягнуто з відповідача на користь позивача (а.с. 225-228).
Не погодившись з рішенням міськрайонного суду, 19 травня 2021 року директор СП ТОВ «Нива Переяславщини» В. Шакель звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 232-240).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема ст. 203, 207, 215 ЦК України. Вважає, що суд помилково визнав недійсною спірну додаткову угоду, яка з огляду на відсутність на ній підпису позивача є неукладеним правочином, який не може бути визнаний недійсним. Також судом першої інстанції не було застосовано норми, які підлягали застосуванню, а саме ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою не передбачено такого способу захисту як скасування реєстраційної дії. Крім того, суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах.
23 червня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Костенко О.М., в якому він просив скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін (т. 2 а.с. 12-18).
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Костенко О.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами і повідомленнями на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Позивач  ОСОБА_1 була сповіщена особисто та повідомленням її представника - адвоката Костенко О.М., що останній підтвердив в суді апеляційної інстанції. Представник відповідача СП ТОВ «Нива Переяславщини» - адвокат Кобліков І.Ю. був повідомлений особисто із забезпеченням фіксації такого повідомлення (т. 2 а.с. 8-11, 30-36, 38-39, 44-47).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. При цьому, суд забезпечив можливість усіх учасників процесу взяти участь у розгляді справи апеляційним судом, оголосивши перерву в судовому засіданні 09 вересня 2021 року (т. 2 а.с. 42-43).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 060187, який зареєстрований 30 січня 2004 року, є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 2,8144 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у межах Жовтневої сільської ради (т. 1 а.с. 16-18).
08 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та СП ТОВ «Нива Переяславщини» було укладено договір оренди землі № 12, за умовами якого ОСОБА_1 передала в строкове платне користування орендарю земельну ділянку № НОМЕР_1 загальною площею 2,8144 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії КВ № 060187, який зареєстрований 30 січня 2004 року, що розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Жовтневої сільської ради (т. 1 а.с. 9-11).
Згідно з п. 8 вищевказаного Договору, цей договір укладено на 5 років. Після закінчення терміну дії договору орендар має переважене право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення дії строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
08 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та СП ТОВ «Нива Переяславщини» було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 08 вересня 2012 року, якою внесли зміни до договору щодо розміру орендної плати (т. 1 а.с. 12). 
У матеріалах справи міститься оригінал додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року до договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012, у розділі юридичні адреси та реквізити сторін зазначені підписи від імені ОСОБА_1 та від імені представника СП ТОВ «Нива Переяславщини». 
Згідно з п. 1 цієї Додаткової угоди визначено, після закінчення терміну, зазначеного в пункті 8 Договору, поновити термін дії договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012 року на 10 (десять) років (т. 1 а.с. 53).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 15 грудня 2016 року за номером запису про інше речове право: 18134750 державним реєстратором ОСОБА_3, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Готово», на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33021347 від 19 грудня 2016 року в розділі «Вид іншого речового права» було внесено запис про реєстрацію права оренди земельної ділянки, орендар - СП ТОВ «Нива Переяславщини», строк дії - договір укладено на 10 років (т. 1 а.с. 15).
 
Щодо вимоги про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року до договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012 року.
 
Позивач ОСОБА_1 стверджувала, що додаткову угоду № 2 від 11 квітня 2016 року до договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012 не підписувала.
Ухвалами Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року та від 10 червня2020 року за клопотанням позивача судом призначено комплексну почеркознавчу експертизу, яка складається з технічної та почеркознавчої експертиз проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз МЮ України (т. 1 а.с. 87-89, 131).
З висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 754/21-32/755/21-33/4008/21-32 від 22 лютого 2021 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮ України, у цивільній справі № 33/2044/18 вбачається, що у графі « ОСОБА_1 » в розділі Юридичні адреси та реквізити сторін в частині реквізитів орендодавця додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року до Договору оренди №12 від 08 вересня 2012 року містяться штрихи підпису, виконаного рукописно за допомогою пишучого приладу - ручки, без попередньої технічної підготовки і технічних засобів, більша частина штрихів якого перекрита плямою синього кольору.
Підпис від імені ОСОБА_1 на додатковій угоді № 2 від 11 квітня 2016 року до Договору оренди №12 від 08 вересня 2012 року в розділі Юридичні адреси та реквізити сторін, в частині реквізитів орендодавця, у графі « ОСОБА_1 » виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1 а.с. 201-210).
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). 
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним в силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. 
Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в оспорюваній Додатковій угоді від 11 квітня 2016 року) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
У цій справі, яка є предметом розгляду апеляційного суду, позивач звернулася з вимогою про визнання недійсною Додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року до Договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012 року, посилаюсь на те, що цієї Додаткової угоди вона не підписувала, умови її не погоджувала.
Судом встановлено, що Додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року до Договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012 року позивачка не підписувала. Вказане підтверджується висновком експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 754/21-32/755/21-33/4008/21-32 від 22 лютого 2021 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮ України у цій справі. 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими.
Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.
Враховуючи підстави позову, наведені у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягала на тому, що вона не укладала спірної Додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року до договору оренди, а користування належною їй земельною ділянкою відповідачем без договірних відносин є незаконним.
Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивачка як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належних їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 153/1327/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 292/209/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 380/1620/17 та від 10 лютого 2021 року у справі № 288/1260/19.
Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до положень частини 4 ст. 263 ЦПК України, мали бути враховані районним судом, оскільки підстав відступу від цих висновків, у т.ч. і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, не вбачається. 
Оскільки факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення оспорюваної Додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року до Договору оренди землі № 12 від 08 вересня 2012 року на умовах, що в ній викладені, підтверджено висновком експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 754/21-32/755/21-33/4008/21-32 від 22 лютого 2021 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮ України і вказаний висновок узгоджується з іншими наявними доказами у цій справі, то суд апеляційної інстанції визнав оспорювану позивачкою Додаткову угоду № 2 від 11 квітня 2016 року такою, що є неукладеною.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним.
За встановлених обставин ефективним способом захисту позивачки є звернення до суду із позовом про повернення земельної ділянки, у разі, якщо відповідач відмовляється її повертати добровільно, а не визнання недійсними договору, який є неукладеним.
 
Щодо вимоги про скасування реєстраційної дії.
 
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 15 грудня 2016 року за номером запису про інше речове право: 18134750 державним реєстратором ОСОБА_3, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Готово», на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33021347 від 19 грудня 2016 року було внесено запис про право оренди земельної ділянки СП ТОВ «Нива Переяславщини» зі строком дії договору на 10 років (т. 1 а.с. 15).
У ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV(у редакції, чинній на час вчинення оспорюваної реєстраційної дії - 15 грудня 2016 року, далі Закон України № 1952) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Однак згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.
Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому, починаючи з 16 січня 2020 року, цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.
Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19 та від 28.10.2020 у справі № 10963/19, від 11.02.2021 у справі № 911/1530/19, від 03.03.2021 у справі № 913/175/20.
Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право оренди земельної ділянки СП ТОВ «Нива Переяславщини» зі строком дії договору на 10 років на підставі додаткової угоди, яка є неукладеною, оскільки не була підписана власником земельної ділянки, не відповідає вимогам закону і порушує права позивача.
За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За положеннями пункту 9 частини першої статті 2 Закону України № 1952 (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин), реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. 
Вказана норма відтворена в редакції Закону, чинній на час розгляду справи судом, зокрема, реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.
Однак щодо конкретно даного спору апеляційний суд враховує, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування реєстраційної дії (запису) про проведену державну реєстрацію права оренди на 10 років за відповідачем відповідав вимогам законодавства, чинного на момент звернення з даним позовом (01 листопада 2018 року), а наведене позивачем формулювання вказаної позовної вимоги, яке зокрема містить номер запису в реєстрі, індексний номер дозволяє суду під час вирішення цього спору згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») самостійно привести зміст заявленої вимоги у відповідність до вимог Закону №  1952 у редакції з 16 січня 2020 року з метою забезпечення особі гарантованого статтею 55 Конституції України та конкретизованого в статті 4 і 5 ЦПК України права на судовий захист.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 визнання неукладеною оспорюваної позивачкою Додаткової угоди № 2 від 11 квітня 2016 року та скасування рішення державного реєстратора ОСОБА_3, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Готово», про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33021347 від 19 грудня 2016 року за номером запису про інше речове право: 18134750, вчиненого 15 грудня 2016 року.
З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
З огляду на положення ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на рахунок позивача пропорційно до частини задоволених вимог (50%), тому з ОСОБА_1 на користь СП ТОВ «Нива Переяславщини» підлягає стягненню 528, 60 грн. (1057,21 грн.: 2) судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 237).
   
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» - задовольнити частково.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та скасування реєстраційної дії - задовольнити частково.
Скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_3, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Готово», про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33021347 від 19 грудня 2016 року за номером запису про інше речове право: 18134750, вчиненого 15 грудня 2016 року.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» (код ЄДРПОУ - 25564175) - 528 грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 24 вересня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                          С.М. Верланов                                                                                                        
 
В.М. Ратнікова