ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5972/21 Справа № 203/108/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про збільшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю 
за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

05 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Придніпровська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю. Позов мотивовано тим, що рішенням Невинномиського міського суду Ставропольського краю від 21 серпня 1967 року з відповідача на його користь стягнуто у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю, щомісячно та довічно 68,63 руб. До 2003 року відповідач за його заявами, на підставі довідок, що підтверджували зміну середньої заробітної плати, добровільно проводив перерахунки довічного утримання, а з 01 січня 2003 року проводити такий перерахунок відмовився. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2007 року з відповідача на його користь стягнуто суми недоплат за період з 01 січня 2003 року по 30 листопада 2003 року в розмірі 5 633,36 грн та довічне утримання з 01 грудня 2003 року в розмірі 6 478,21 руб. У частині сплати заборгованості у розмірі 5 633,36 грн рішення суду відповідачем було виконано. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача у рахунок відшкодування шкоди з урахуванням індексації з 01 грудня 2014 року та щомісячно по 14 437,89 руб., а також витрати з оформлення довіреності в сумі 900 руб.
Справа розглядається неодноразово, і після скасування Верховним Судом залишеного без змін рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року за постановою Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції з обов`язкових для нього мотивів необхідності встановлення обставин для застосування ч. 2 ст. 1208 ЦК України, виходячи з обчислення розміру відшкодування з розрахунку на мінімальну заробітну плату, а не розміру заробітку позивача.
Позивач з дотриманням обмежень відповідно до ст. 49 ЦПК України впродовж підготовчого провадження неодноразово змінював вимоги та остаточно просив суд (т.2 а.с.98—108) стягнути з АТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 збільшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю, за період з 01 січня 2012 року по 01 листопада 2020 року, заявляючи такі вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України з тих підстав, що 17 вересня 1966 року внаслідок нещасного випадку на залізниці позивач отримав травми, які спричинили втрату 100% працездатності, у зв`язку з чим вимушений був звільнитися на пенсію по інвалідності з заводу Невинномиський АЗОТ, а Дніпровським відділенням Придніпровської залізниці йому проводився перерахунок присудженого довічного утримання на підставі довідок, що підтверджували зміну середньої заробітної плати, та рішень судів, проте з 2013 року його заяви про збільшення розміру відшкодування залишалися без розгляду, у зв`язку з чим, враховуючи підвищення порівняно з 2003 роком вартості життя, порядок обчислення індексації грошових доходів населення, збільшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю за період 01 січня 2012 року по 01 листопада 2020 року склало 985020,05 російських рублів, що еквівалентно за курсом НБУ 376572,26 грн. 

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року позов  ОСОБА_1  до АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про збільшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю – задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_1  з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» збільшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю за період з 01 січня 2012 року по 01 листопада 2020 року в сумі 376572,26 грн. (триста сімдесят шість тисяч п`ятсот сімдесят дві гривні 26 коп.). Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17473,00 грн. (сімнадцять тисяч сімсот сорок три гривні 00 коп.) та на користь держави судовий збір в сумі 3765,72 грн. (три тисячі сімсот шістдесят п`ять гривень 72 коп.) (том 2 а.с.157-161). 

В апеляційній скарзі, АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», посилається на те, що рішення суду 1 інстанції ухвалене при неповному з`ясуванню обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову (том 2 а.с.174-177).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що 24 січня 1962 року позивач прийнятий до ВАТ «Невинномиський АЗОТ» апаратником 4 розряду цеху №5, з 10 травня 1962 року переведений апаратником абсорбції 5 розряду цеху №5, з 05 листопада 1962 року переведений машиністом турбокомпресорів 5 розряду цеху №5, з 01 червня 1964 року переведений машиністом турбокомпресорів 7 розряду цеху №5, з 11 лютого 1967 року позивача звільнено у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності (т.1 а.с.9-10).
17 вересня 1966 року при слідуванні в приміському потягу №271 по 1 Долгинцевському шляху ст. Верховцево внаслідок нещасного випадку позивач випав із вагону та попав під колеса. Внаслідок травми йому ампутовано нижні кінцівки. Актом №177 судово-медичної експертизи ОСОБА_1 встановлена втрата 100% загальної працездатності. В період з 27 травня 1995 року по 10 липня 1995 року йому повторно безстроково встановлено першу групу інвалідності, про що свідчить відповідна довідка серії ВТЭ-254 № 073722 (т.1 а. с. 8).
Рішенням Невинномиського міського суду Ставропольського краю РРФСР від 21серпня 1967 року з розрахункового рахунку Дніпропетровського відділення Придніпровської залізниці на користь ОСОБА_1 стягнуто різницю в заробітній платі у зв`язку з ушкодженням здоров`я одноразово 725 руб. 25 ко., а з 07 серпня 1967 року вирішено стягувати по 68 руб. 63 коп. щомісячно довічно (т.1 а.с.12).
Заочним рішенням Невинномиського міського суду Ставропольського краю РФ від 14 травня 2004 року, яке не оскаржувалось і набрало в Росії законної сили 25 травня 2004 року, стягнуто з розрахункового рахунку Державного підприємства «Придніпровська залізниця» Дніпропетровської Дирекції залізничних перевезень Міністерства транспорту України на користь ОСОБА_1 27 947 руб. 36 коп. суми недоплати у зв`язку з підвищенням середньої заробітної плати за місцем роботи до спричинення ушкодження здоров`я, а також щомісячно, довічно, 6478 руб. 21 коп., починаючи з 01 грудня 2003 року. (т.1 а.с.116).
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2007 року, яке не оскаржувалось і набрало в Україні законної сили 05 жовтня 2007 року замість екзекватури рішення суду іноземної держави, з ДП «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнута сума недоплати за період з 01 січня 2003 року по 30 листопада 2003 року в розмірі 5633,36 грн. та сума довічного утримання з 01 грудня 2003 року по 6478,21 російських рублів (т.1 а. с. 13).
Як видно з довідки структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 20 лютого 2020 року за № ДИФ 75/777 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2007 року виконується добровільно та щомісяця Дирекція переказує визначену рішенням суду суму ОСОБА_1 в Росію, АДРЕСА_1 через Укрпошту, конвертуючи в національну валюту згідно офіційного курсу НБУ до іноземних валют (т.2 а.с.87).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керуючись нормами ч. 2 ст. 1208 ЦК України, виходив із їх законності та обґрунтованості. 

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду 1 інстанції. 
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України визначається право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом. Визначення права, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин на підставі колізійних норм, не здійснюється, якщо міжнародним договором України передбачено застосування до відповідних відносин матеріально-правових норм.
Статтею 49 Закону України «Про міжнародне право» передбачені правила визначення права, що застосовується до зобов`язань про відшкодування шкоди, за якими права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди, а згідно з ч.3 цієї ж статті сторони зобов`язання, що виникло внаслідок завдання шкоди, у будь-який час після його виникнення можуть обрати право держави суду.
Так, для України зберігає чинність Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (укр/рос), укладена між Державами - членами Співдружності Незалежних Держав, учасниками цієї Конвенції - Республікою Білорусь, Республікою Молдова, Республікою Вірменія, Російською Федерацією, Респубілкою Казахстан, Республікою Таджикистан, Киргизькою Республікою, Туркменистаном, Україною Республікою Узбекистаном, та ратифікована Законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 статті 1 вказаної Конвенції громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони.
Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.
Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.
Згідно ч.1, 2, 3 статті 42 вказаної Конвенції зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають з договорів і інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мало місце дія або інша обставина, що послужила підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Якщо особа, що спричинила шкоду і потерпілий є громадянами однієї Договірної Сторони, застосовується законодавство цієї Договірної Сторони.
По справах, згаданих у пунктах 1 і 2 цієї статті, компетентний суд Договірної Сторони, на території якої мало місце дія або інша обставина, що послужила підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Потерпілий може пред`явити позов також у суді Договірної Сторони, на території якої має місце проживання відповідач.
Таким чином, до спірних відносин застосовується частина друга статті 1208 ЦК України, за якою у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати за заявою потерпілого розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду, і відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого згідно частині першій статті 1202 ЦК України, здійснюється щомісячними платежами.
За усталеною судовою практикою тлумачення цієї норми закону за її спрямованістю на забезпечення реальності захисту інтересів потерпілого й повноти відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, таке відшкодування є тривалим у часі процесом, і з моменту прийняття судом рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, особа має право на його збільшення у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати.
Перерахунок здійснюється шляхом обчислення судами коефіцієнта кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати шляхом ділення нового її розміру на попередній, а також застосування цього коефіцієнта для перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, висновку про що дійшов Верховний Суд у судовій практиці застосування до подібних правовідносин частини другої статті 1208 ЦК України у постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-25989св18 від 04 листопада 2019 року (справа № 676/1570/17), Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 13283св18 від 07 травня 2018 року (справа № 476/72/17) та від 11 листопада 2020 року у справі № 686/7590/18.
Таким чином, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що, оскільки саме в судовому порядку прийнято рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом ще у 21 серпня 1967 року, а в подальшому рішення ухвалювалось 24 вересня 2007 року із застосуванням до ст. 1208 ЦК України до виниклих правовідносин, то позивач і в подальшому має право на підставі ч.2 ст. 1208 ЦК України на збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати.
Розмір мінімальної заробітної плати визначається Законом України про Державний бюджет на відповідний рік (2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки) та з 01 січня 2012 року складав – 1073,00 грн., з 01 квітня 2012 року – 1094,00 грн., з 01 липня 2012 року – 1102,00 грн., з 01 жовтня 2012 року – 118,00 грн., з 01 грудня 2012 року – 1134,00 грн., з 01 січня 2013 року – 1147,00 грн., з 01 грудня 2013 року – 1218,00 грн., з 01 січня 2014 року – 1218,00 грн., з 01 січня 2015 року – 1218,00 грн., з 01 вересня 2015 року – 1378,00 грн., з 01 травня 2016 року – 3200,00 грн., з 01 грудня 2016 року - 1600,00 грн., з 01 січня 2017 року – 3200,00 грн., з 01 січня 2018 року – 3723,00 грн., з 01 січня 2019 року – 4173,00 грн., з 01 січня 2020 року – 4723,00 грн., з 01 вересня 2020 року – 5000,00 грн.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Об`єктами індексації грошових доходів громадян, одержаних ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, за визначенням ст. 2 вказаного Закону є, окрім інших, суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Зважаючи на викладене, враховуючи, що шкода заподіяна на території України, суд дійшов вірного висновку про застосування до виниклих правовідносин між позивачем, громадянином Російської Федерації, та відповідачем – юридичною особою, законодавства України.
Доводи представника відповідача про те, що норми законодавства України стосовно індексації грошових доходів громадян України, підвищення мінімальної заробітної плати в Україні не підлягають застосуванню у даній справі, суд не прийняв до уваги. 
Судом 1 інстанції перевірені, а апелянтом не спростовані розрахунки надані позивачем, колегія суддів приходить до висновку про відповідність такого розрахунку наведеним вище правилам визначення розміру відшкодування шляхом обчислення коефіцієнта кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати шляхом ділення нового її розміру на попередній та також застосування цього коефіцієнта для перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, який за підсумком щомісячних платежів за період з 01 січня 2012 року по 01 листопад 2020 року та за вирахуванням проведених за цей період платежів на суму 693 168,47 російських рублів, в еквіваленті до гривні за курсом НБУ, складає 376 572,26 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення процесуального права позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач з апеляційною скаргою не звертався, а отже погодився з рішенням суду 1 інстанції. 
Посилання в апеляційній скарзі, що судом порушено принцип змагальності сторін, оскільки, як вважає відповідач, що судом не прийнято його відзив на позовну заяву, колегія суддів також не може прийняти до уваги, оскільки з рішення суду вбачається, що судом досліджені та прийняті до уваги всі пояснення сторін. 
Доводи апеляційної скарги щодо перевірки підписання договору про надання професійної допомоги, оскільки останній має сумніви щодо підписання такого позивачем, суд апеляційної інстанції не може прийняти до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами та зводяться до особистої оцінки відповідача такого договору.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення. 

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: