ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року	Львів	Справа № 380/3575/21 пров. № А/857/7665/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.03.2021р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та його ректора ОСОБА_2 про визнання протиправною відмови у допуску до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади, скасування наказів та забезпечення допуску до участі у конкурсному відборі на заміщення вакантної посади (суддя суду І інстанції: ОСОБА_3 , час та місце постановлення ухвали суду: 18.03.2021р., м.Львів), -

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою суду від 18.03.2021р. відмовлено в порядку п.1 ч.1 ст.170 КАС України у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та його ректора ОСОБА_2 про визнання протиправною відмови у допуску до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади, скасування наказів та забезпечення допуску до участі у конкурсному відборі на заміщення вакантної посади; повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. та 681 грн. (а.с.17-19).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в поданій апеляційній скарзі просить ухвалу суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання щодо відмови у відкритті провадження в справі (а.с.25-31).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з огляду на дійсні обставини справи предметом розглядуваного спору є бездіяльність ректора Львівського національного університету імені Данила Галицького у сфері його управлінської діяльності, пов`язаної з виданням ним актів індивідуальної дії, їх реалізацією, що свідчить про характер спірних відносин і підсудність спору судам адміністративної юрисдикції.
З аналізу правової природи юридичної особи публічного права, з урахуванням особливостей, передбачених Законами України «Про вищу освіту», «Про освіту», можна зробити висновок про те, що юридична особа публічного права може бути суб`єктом як публічно-правових, так і приватноправових правовідносин.
Юридичні особи публічного права поряд з іншими юридичними та фізичними особами можуть брати участь у цивільних правовідносинах. Виступаючи як суб`єкт цивільних правовідносин, юридична особа публічного права користується такими ж правами і несе такі ж обов`язки, як і інші суб`єкти цивільного права.
Управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснюють: засновник (засновники); керівник закладу освіти; колегіальний орган управління закладу освіти; колегіальний орган громадського самоврядування; інші органи, передбачені спеціальними законами та/або установчими документами закладу освіти.
У спірних відносинах ректор Львівського національного університету імені Данила Галицького є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України, оскільки здійснює публічно-владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень засновника та трудового колективу університету, а оскаржувані накази щодо оголошеного конкурсу останнього є актами індивідуальної дії, при цьому п.9 ч.1 ст.19 КАС України прямо встановлює, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб, тобто виконує як керівник закладу вищої освіти публічно-владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень засновника вищого навчального закладу.
Таким чином, враховуючи належність Львівського національного університету імені Данила Галицького до юридичних осіб публічного права, реалізацію публічних інтересів держави під час здійснення освітнього процесу, через, зокрема й ректора, який є посадовою/службовою особою, у розумінні положень КАС України, цей спір є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами адміністративного судочинства.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

          Як слідує з матеріалів справи, 01.03.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії ректора Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького ОСОБА_2 , що виявилися у відмові допуску його до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади завідувача кафедрою оториноларингології, оголошеного 10.12.2020р., та у скасуванні наказом № 2646-з від 18.09.2020р. конкурсу від 06.03.2020р. на заміщення вакантної посади завідувача кафедри оториноларингології; скасувати накази № 2646-з від18.09.2020р. та № 5к від 13.01.2021р.; визнати протиправними дії конкурсної комісії та її висновок про невідповідність поданих на конкурс документів ОСОБА_1 вимогам оголошеного конкурсу, та зобов`язати конкурсну комісію допустити позивача до участі у конкурсному відборі на заміщення вакантної посади завідувача кафедри оториноларингології Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького; зобов`язати ректора Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Зіменковського Б.С. видати наказ про допуск ОСОБА_1 до участі у конкурсному відборі на заміщення вакантної посади завідувача кафедри оториноларингології Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького; стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати (а.с.1-3, 12).

Отже, предметом спору в розглядуваній справі є незгода позивача ОСОБА_1 з діями ректора Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, конкурсної комісії щодо відмови в його допуску до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади завідувача кафедри оториноларингології Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством чітко розмежовано повноваження засновника (профільного Міністерства) та керівника закладу вищої освіти, які не є делегованими засновником, оскільки вони останньому не належать. Звідси немає підстав стверджувати про виконання керівником закладу вищої освіти публічно-владних управлінських функцій на виконання делегованих повноважень засновника вищого навчального закладу.
Заклад вищої освіти хоча і реалізує публічні інтереси держави під час здійснення освітнього процесу, однак не є суб`єктом владних повноважень у розумінні положень КАС України, не є органом управління освітою та не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а ректор не відноситься до посадових чи службових осіб суб`єкта владних повноважень.
Належність Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького до юридичних осіб публічного права вказує лише на порядок створення цієї юридичної особи.
Враховуючи, що спір виник із приватноправових правовідносин, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо прийнятого процесуального рішення про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі вірними, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За правилами ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Із установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку із призначенням та проведенням конкурсу на заміщення вакантної посади завідувача кафедри оториноларингології Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького.
Водночас, заявлений позов за своїм змістом торкається захисту права позивача на участь в такому конкурсі, а в кінцевому підсумку – права на зайняття останнім вакантної посади завідувача кафедри оториноларингології Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького.
Отже, спірні правовідносини стосуються реалізації позивачем свого права на працю, зокрема, на зайняття вакантної посади завідувача кафедри оториноларингології Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького.
Також оскарження дій та актів відповідача в розглядуваному випадку не має на меті захист прав позивача як учасника адміністративних правовідносин, а є зверненням щодо захисту його трудових прав.
Звідси, розглядуваний спір виходить за межі компетентності адміністративних судів, а тому такий підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Водночас, на думку позивача, відповідач Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького в розглядуваних правовідносинах реалізує публічно-владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень засновника та трудового колективу університету, забезпечує публічні інтереси держави під час здійснення освітнього процесу, через, зокрема й ректора, який є посадовою/службовою особою, у розумінні положень КАС України.

          Між тим, такі доводи позивача (апелянта) є помилковими з наступних причин.

Під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, зокрема, на виконання делегованих повноважень, слід розуміти будь-які владні повноваження в рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя.

Згідно з п.7 ч.1 ст.1 Закону України № 1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту» заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.
Заклад вищої освіти діє на підставі власного статуту (ч.7 ст.27 наведеного Закону).

Відповідно до ч.2 ст.81 Цивільного кодексу /ЦК/ України юридичні особи залежно від порядку їх створення поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Отже, порядок створення юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.
Однією з ознак юридичної особи публічного права є реалізація публічних інтересів держави чи територіальної громади.

Пунктом 16 ч.1 ст.1 Закону України № 1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту» освітня діяльність визначена як діяльності закладів вищої освіти, спрямована на організацію, забезпечення та реалізацію освітнього процесу.
Згідно з п.16 ч.1 ст.1 Закону України № 2145-VIII від 05.09.2017р. «Про освіту» освітній процес - система науково-методичних і педагогічних заходів, спрямованих на розвиток особистості шляхом формування та застосування її компетентностей.

Освітній процес у широкому значенні включає різні елементи: форму здобуття освіти, рівні освіти, форми організації освітнього процесу та види навчальних занять, отримання кваліфікації, учасники освітнього процесу: здобувачі вищої освіти, науково-педагогічні працівники, академічна мобільність тощо.
Отже, з аналізу правової природи юридичної особи публічного права, з урахуванням особливостей, передбачених вищевказаними Законами, слідує висновок про те, що юридична особа публічного права може бути суб`єктом як публічно-правових, так і приватноправових правовідносин.
Юридичні особи публічного права поряд з іншими юридичними та фізичними особами можуть брати участь у цивільних правовідносинах. Виступаючи як суб`єкт цивільних правовідносин, юридична особа публічного права користується такими ж правами і несе такі ж обов`язки, як і інші суб`єкти цивільного права.

Згідно з положеннями ст.24 Закону України «Про освіту» система управління закладами освіти визначається законом та установчими документами.
Управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснюють: засновник (засновники); керівник закладу освіти; колегіальний орган управління закладу освіти; колегіальний орган громадського самоврядування; інші органи, передбачені спеціальними законами та/або установчими документами закладу освіти.
До органів управління у сфері освіти належать: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки; центральний орган виконавчої влади із забезпечення якості освіти; постійно діючий колегіальний орган у сфері забезпечення якості вищої освіти; державні органи, яким підпорядковані заклади освіти; Верховна Рада Автономної Республіки Крим; Рада міністрів Автономної Республіки Крим; органи місцевого самоврядування (ст.62 Закону України «Про освіту»).
Зокрема, повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти або уповноваженого ним (ними) органу визначені нормами ст.15 Закону України «Про вищу освіту», за якою він (вони):
1) затверджує статут закладу вищої освіти та за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти вносить до нього зміни або затверджує нову редакцію;
2) укладає в місячний строк контракт з керівником закладу вищої освіти, обраним за конкурсом у порядку, встановленому цим Законом;
3) за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту;
4) здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю закладу вищої освіти;
5) здійснює контроль за дотриманням статуту закладу вищої освіти;
6) здійснює інші повноваження, передбачені законом і статутом закладу вищої освіти.
Засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган може (можуть) делегувати окремі свої повноваження керівникові або іншому органу управління закладу вищої освіти.

Повноваження ректора Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького визначені у Законах України «Про вищу освіту», «Про освіту» та статуті цього закладу.
Зокрема, відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.34 Закону України «Про вищу освіту» безпосереднє управління діяльністю закладу вищої освіти здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор тощо). Його права, обов`язки та відповідальність визначаються законодавством і статутом закладу вищої освіти. Керівник є представником закладу вищої освіти у відносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами і діє без довіреності в межах повноважень, передбачених цим Законом і статутом закладу вищої освіти.
Відповідно до положень ч.ч.3, 4, 5 ст.34 вказаного Закону керівник закладу вищої освіти в межах наданих йому повноважень: 1) організовує діяльність закладу вищої освіти; 2) вирішує питання фінансово-господарської діяльності закладу вищої освіти, затверджує його структуру і штатний розпис; 3) видає накази і розпорядження, дає обов`язкові для виконання всіма учасниками освітнього процесу і структурними підрозділами закладу вищої освіти доручення; 4) відповідає за результати діяльності закладу вищої освіти перед засновником (засновниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою); 5) є розпорядником майна і коштів; 6) забезпечує виконання фінансового плану (кошторису), укладає договори; 7) призначає на посаду та звільняє з посади працівників; 8) забезпечує охорону праці, дотримання законності та порядку; 9) визначає функціональні обов`язки працівників; 10) формує контингент осіб, які навчаються у закладі вищої освіти; 11) відраховує з закладу вищої освіти та поновлює на навчання в ньому здобувачів вищої освіти за погодженням з органами студентського самоврядування та первинними профспілковими організаціями осіб, які навчаються (якщо дана особа є членом профспілки), з підстав, установлених цим Законом; 12) забезпечує організацію та здійснення контролю за виконанням навчальних планів і програм навчальних дисциплін; 13) контролює дотримання всіма підрозділами штатно-фінансової дисципліни; 14) здійснює контроль за якістю роботи педагогічних, науково-педагогічних, наукових та інших працівників; 15) забезпечує створення умов для здійснення дієвого та відкритого громадського контролю за діяльністю закладу вищої освіти; 16) сприяє та створює умови для діяльності органів студентського самоврядування, організацій профспілок працівників закладу вищої освіти і студентів, громадських організацій, які діють у закладі вищої освіти; 17) сприяє формуванню здорового способу життя у здобувачів вищої освіти, зміцненню спортивно-оздоровчої бази закладу вищої освіти, створює належні умови для занять масовим спортом; 18) спільно з виборними органами первинних організацій профспілок працівників закладу вищої освіти і студентів подає для затвердження вищому колегіальному органу громадського самоврядування закладу вищої освіти правила внутрішнього розпорядку та колективний договір і після затвердження підписує їх; 19) здійснює інші передбачені статутом повноваження.
Керівник закладу вищої освіти відповідає за провадження освітньої, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності у закладі вищої освіти, за результати фінансово-господарської діяльності, стан і збереження нерухомого та іншого майна цього закладу.
Керівник закладу вищої освіти щороку звітує перед засновником (засновниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою) та вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти.

З наведених законодавчих положень убачається чітке розмежування повноважень засновника (профільного Міністерства) та керівника закладу вищої освіти, які не є делегованими засновником, оскільки вони останньому не належать. 
Отже, правові підстави для висновку про здійснення керівником закладу вищої освіти публічно-владних управлінських функцій на виконання делегованих повноважень засновника вищого навчального закладу є відсутніми.

Незважаючи на те, що заклад вищої освіти реалізує публічні інтереси держави під час здійснення освітнього процесу, однак він не є суб`єктом владних повноважень у розумінні положень КАС України, не є органом управління освітою та не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а ректор не є посадовою чи службовою особою суб`єкта владних повноважень.

Належність Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького до юридичних осіб публічного права вказує лише на порядок створення цієї юридичної особи.
Проведення конкурсу в цілях добору педагогічних та наукових працівників не містить в собі ознак публічно-правових відносин, оскільки такий проводиться в межах повноважень навчального закладу, за відсутності будь-якого суб`єкта владних повноважень або делегування останнім своїх повноважень, результатом такого конкурсу є укладення трудового договору з його переможцем.
Підтвердженням наведеного слугує та обставина, що порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, прийняття на роботу, укладання трудових відносин і звільнення з посад науково-педагогічних, педагогічних та наукових працівників Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького визначений відповідним Порядком, який затверджений Вченою радою Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького (протокол № 11-ВР від 28.12.2015р.).
Цей локальний акт закладу вищої освіти регламентує відносини щодо проведення конкурсу, у яких є відсутніми будь-які елементи владно-управлінської діяльності, виконання делегованих повноважень.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020р. у справі № 420/3453/19.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спір виник із приватноправових правовідносин, а тому такий не є публічно-правовим і має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства.

Покликання апелянта на постанову Великої Палати від 15.05.2019р. в справі № 522/8650/18 не можуть визнаватися прийнятними та ревалентними до спірної ситуації, оскільки спір у цій справі стосувався виборів ректора закладу вищої освіти (університету), що проводилися виборчою (конкурсною) комісією університету, якій засновник закладу – Міністерство освіти і науки України як суб`єкт владних повноважень доручив організувати проведення виборів ректора цього закладу згідно з вимогами ст.42 Закону України «Про вищу освіту», про що видав відповідний акт (наказ).

          Доводи апелянта в іншій частині, які викладені в апеляційній скарзі, на правомірність прийнятої ухвали не впливають.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, цитуванні висновків Європейського Суду з прав людини, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.
Враховуючи результат апеляційного розгляду, та керуючись приписами ст.139 КАС України, понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.03.2021р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 380/3575/21 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду – без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 14.07.2021р.