ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2021 р.                               Справа№ 910/13609/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Куксова В.В. 
          Шаптали  Є.Ю. 

за участю секретаря судового засідання: Майданевич Г.А.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 07.07.2021 року у справі №910/13609/20 (в матеріалах справи).
       
Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "ДАСКО"                                                                                                                                                                                                     
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2021, повний текст якого складено та підписано 29.04.2021 
у справі №910/13609/20 (суддя Гумега О.В.)
за позовом   Приватного підприємства "ДАСКО"                                                                                                                                                                                                     
до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ", 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ"
про визнання недійсним інвестиційного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно.                                                                            

В С Т А Н О В И В:
          У вересні 2020 року Приватне підприємство "ДАСКО" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (далі - відповідач-2), в якому просить:
- визнати недійсним з моменту укладення Інвестиційного договору        №17/03 від        17.03.2008, укладений між відповідачами;
- витребувати з чужого незаконного володіння відповідача-2 нерухоме майно        - нежилі приміщення загальною площею 1 892,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на користь позивача;
- визнати за позивачем право власності на нерухоме майно        - нежилі приміщення загальною площею 1 892,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
13.01.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позову щодо строків.  
Обґрунтовуючи позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну підстав позову щодо строків позивач вказував на наступне. 
Голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо 17.10.2018 з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про реєстрацію 26.06.2017 за ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" (відповідач-1) права власності на нежитлову будівлю виробничо-складського цеху по випуску побутової техніки, загальною площею 1892,1 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Реєстрація права власності на об`єкт нерухомості відбулася на підставі Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, серія та номер 1601, видавник: Державна приймальна комісія про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва, та Додатку № 3 до Інвестиційного договору        "Протокол розподілу площ" від 17.03.2008.
В подальшому зареєстрований за ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" об`єкт нерухомості неодноразово відчужувався іншим особам і на момент звернення позивача з даним позовом до суду перебуває у власності ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (відповідач-2).
З наявних у позивача документів останній встановив, що 17.03.2008 між ПП "ДАСКО" та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" було укладено Інвестиційний договір №17/03 реконструкції та передачі функцій замовника (далі - Інвестиційний договір), згідно якого ПП "ДАСКО" передає ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ",        а ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" приймає право на виконання функцій замовника щодо проектування та реконструкції Об`єкта будівництва. "Об`єктом та/або Об`єктом реконструкції" за цим договором сторони визначили        16/100 частин майнового комплексу - виробничо-технологічної бази комплектації по АДРЕСА_1 з усім необхідним устаткуванням, інженерними мережами, благоустроєм та іншими необхідними згідно проекту роботами (далі - Об`єкт). Сторони також визначили, що запланована орієнтовна загальна площа Об`єкту становить 1890 кв.м.
За умовами п. 2.3 Інвестиційного договору сторони домовились розподілити між собою майнові права в Об`єкті реконструкції в розмірі, вказаному в Протоколі розподілу площ, який є Додатком № 3 до Інвестиційного договору.
Сторонами Інвестиційного договору 17.03.2008 нібито укладений Додаток № 3 до Інвестиційного договору "Протокол розподілу площ", згідно якого ПП "ДАСКО"        отримує від ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" грошові кошти в розмірі 1        300        000,00 грн, а ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" отримує у власність усі майнові права на Об`єкт в розмірі, що дорівнює 100% площ та має право здійснити за собою реєстрацію права власності на весь Об`єкт реконструкції після введення Об`єкту в експлуатацію.
На думку позивача, Інвестиційний договір є недійсним з огляду на таке.
Зміст Інвестиційного договору суперечить цивільному законодавству, оскільки ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" не виконувало функції замовника щодо проектування, будівництва чи реконструкції Об`єкту по АДРЕСА_1 , не вчиняло дій щодо виконання будівельних робіт та не було суб`єктом інвестиційної діяльності; Протокол розподілу площ (Додаток № 3 до Інвестиційного договору) був нібито підписаний 17.03.2008, проте міг існувати лише на стадії завершення будівництва або реконструкції, коли могли бути відомі характеристики Об`єкту;       Інвестиційним договором не визначено предмет договору;       згідно відомостей, викладених в Акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, затвердженому розпорядженням Дарницької райдержадміністрації 19.12.2008 за № 1601 (далі - Акт про прийняття об`єкта в експлуатацію від 19.12.2008) вбачається, що власником проекту, замовником реконструкції було ПП "ДАСКО", а тому ПП "ДАСКО" було і залишається єдиним власником Об`єкту після реконструкції; 
Інвестиційний договір підписано особами без належних повноважень. Зокрема, від ПП "ДАСКО" Інвестиційний договір підписано його директором. Статутом ПП "ДАСКО" директору надано повноваження на укладення угод на суму, що не перевищує 100        000,00 грн, для укладення угод на більшу суму необхідне схвалення відповідних угод рішенням власника підприємства. Рішення власника, а саме Компанії "JAZZY ROCK HANDELS GMBH", про затвердження Інвестиційного договору не приймалося. Від ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" Інвестиційний договір підписано представником за дорученням Когутом Максимом Сергійовичем, але документи про уповноваження        представника на підписання договору відсутні.
Отже, ані вищі органи управління, ані виконавчі органи ПП "ДАСКО" та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" у визначеному статутом чи чинним законодавством України порядку не висловили свою волю на укладення Інвестиційного договору.
Інвестиційний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки відсутні документи, які б свідчили про виконання ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" функцій замовника з проектування та будівництва/реконструкції Об`єкта. Натомість Акт про прийняття об`єкта в експлуатацію від 19.12.2008 свідчить про те, що проектантом, замовником та власником робіт з реконструкції Об`єкта було саме ПП "ДАСКО", що проектування та реконструкцію Об`єкта завершено у грудні 2017, ще до укладення Інвестиційного договору; відсутня оплата ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" передбачених Інвестиційним договором 1 300    000,00 грн, що підтверджується листом ліквідатора ПП "ДАСКО" про відсутність жодних господарських операцій між ПП "ДАСКО"        та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ".
З огляду на наведене, позивач стверджує, що Інвестиційний договір не відповідає вимогам ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, а тому підлягає визнанню недійсним.
Право власності позивача на Об`єкт підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2006 у справі 41/680, яким за позивачем визнано право власності на окремий об`єкт нерухомого майна, що складається з нежилих приміщень складу (літ.Б), приміщення 6 площею 756,3 кв.м., приміщення 7 площею 887,5 кв.м., загальною площею 1643,8 кв.м., що розташовані на АДРЕСА_1 і є власністю ПП "ДАСКО" на підставі Договору купівлі-продажу № 11-1296 від 08.06.2000.
У зв`язку із недійсністю Інвестиційного договору, який не створив юридичних наслідків, будь-які дії з розпорядження Об`єктом, на думку позивача, не можуть вважатися правомірними. Тому Об`єкт підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння особи - ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" у його власність.
Також на думку позивача, оскільки стосовно нерухомого майна, яке належить ПП "ДАСКО", існують заперечення з боку інших осіб (ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" та ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ"), то єдиним можливим способом захисту свого права власності позивач вважає визнання за ним права власності на це майно.
Позивач (з урахуванням заяви про зміну підстав позову щодо строків) вважає, що оскільки днем, коли голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо про порушення права власності, є 17.10.2018, то останньою датою звернення до суду є 17.10.2021. Позовну заяву було подано до суду 09.09.2020, а отже в межах строку позовної давності.
В свою чергу, відповідач-2 заперечуючи проти позовних вимог вказував на наступне.  
11.06.2018 року між ТОВ "ІНСАЙДЖИН ГРУПП", як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу нежитлових будівель, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею1892,1 кв.м.
          В подальшому на підставі Акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного (складеного) капіталу ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" від 27.08.2018, вказане придбане майно ОСОБА_1 вніс до статутного капіталу ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ", за вартістю 466 006,00 грн. 03.09.2018 за ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 1892,1 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1284762880000). Тому з 03.09.2018 ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" набуло право власності на спірне майно як добросовісний набувач. Про наявність будь-яких спорів щодо нерухомого майна ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" нічого відомо не було, заборони щодо вчинення правочинів з придбаним нерухомим майном були відсутні.
Позивачем не доведено факт того, що спірне майно незаконно вибуло з його володіння. Також позивачем не надано доказів на підтвердження його права власності на спірне майно. Рішення Господарського суду міста Києві від 06.11.2006 року у справі №41/680, на яке посилається позивач в підтвердження наявності права власності на майно, є неналежним доказом, оскільки воно винесене до укладення Інвестиційного договору між позивачем та відповідачем-1.
Щодо підстав недійсності Інвестиційного договору, то відповідач-2 не був стороною цього договору та надати докази щодо його правомірності чи недійсності не може. В той же час, з наданих позивачем документів не вбачається підстав для визнання Інвестиційного договору недійсним, оскільки:
-      щодо відсутності у сторін необхідних повноважень на укладення Інвестиційного договору - згідно положень статуту позивача контроль за діяльністю виконавчого органу підприємства здійснюється контрольним органом, який утворюється та призначається власником підприємства. Перевірка діяльності директора підприємства проводиться ревізором (ревізійною комісією). Ревізор складає висновок по річних звітах та балансах підприємства. Без висновку ревізора власник підприємства не затверджує баланс підприємства. Оскільки чинним законодавством передбачено складання балансу підприємства декілька разів на рік, власнику підприємства про існування Інвестиційного договору, та в свою чергу про порушення права власності, мало б бути відомо набагато раніше аніж у 2017 році, оскільки з моменту укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008 до реєстрації прав власності ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" 26.06.2017 пройшло 9 років;
-       щодо неможливості підписання сторонами Інвестиційного договору "Протоколу розподілу площ" - згідно п. 4.1.2 Інвестиційного договору сторони зобов`язувалися підписати протокол розподілу площ протягом 30 календарних днів з дня укладення договору. Тому підписання зазначеного протоколу в день укладення Інвестиційного договору не суперечить умовам договору та спрямоване на виконання договору;
- щодо відсутності оплати 1    300    000,00 грн відповідачем-1 позивачу - позивачем не надано доказів не оплати відповідачем-1 коштів позивачу за Інвестиційним договором. Також позивачем не надано доказів звернень до суду з вимогами про стягнення з позивача вказаних коштів.
Також відповідач-2 звернувся до суду з окремою заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності та просив повністю відмовити в задоволенні позову. Заява обґрунтована тим, що з моменту укладення Інвестиційного договору до подання позову пройшло більше ніж 12 років при законодавчо встановленому терміні позовної давності у 3 роки. Позивачем не надано доказів того, що про своє порушене право він дізнався лише у 2017 році, оскільки з моменту укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008 до реєстрації прав власності ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" 26.06.2017 пройшло 9 років. Навіть з урахуванням коронавірусних обмежень позивач мав право на звернення до суду у строк до 06.08.2020, а позов подав лише 09.09.2020.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 у справі №910/13609/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із наступного: 
- аналіз змісту розділу 2 Інвестиційного договору, зокрема пунктів 2.1, 2.3, 2.4 цього договору, свідчить, що сторонами належним чином визначено предмет цього договору, а тому доводи позивача про відсутність досягнутої в належній формі домовленості сторін про предмет договору та невідповідність договору вимогам статті 638 ЦК України, є такими, що не відповідають дійсності. Позивачем не наведено доказів, а судом їх в матеріалах справи не встановлено, про невідповідність Інвестиційного договору вимогам щодо істотних умов правочину та вчиненій формі правочину. Позивачем не надано доказів виконання функцій замовника щодо проектування, будівництва чи реконструкції Об`єкта саме позивачем, а не відповідачем-1, на якого ці функції були покладені Інвестиційним договором. В Акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженому розпорядженням Дарницької РДА м. Києва від 19.12.2008 №1601 та зареєстрованому інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва від 29.12.2008 за №459, тільки зазначено замовником та експлуатаційною організацією ПП "ДАСКО" та що проектну документацію затверджено ПП "ДАСКО" наказом № 1 від 12.10.2006. Проте окрім вказаного Акту жодні інші докази на підтвердження виконання функцій замовника саме позивачем останнім до справи не додані. Укладення позивачем та відповідачем-1 додатку "Протокол розподілу площ" до Інвестиційного договору в день укладення Інвестиційного договору не суперечить умовам договору та вчинено в строки, визначені п.1.1.10 Інвестиційного договору;
- станом на 17.03.2008 (дата підписання Інвестиційний договір та додаток "Протокол розподілу площ") керівником та підписантом ПП "ДАСКО" був ОСОБА_2 , що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.12.2018 № 24123666. Зі змісту наведеного витягу не вбачається наявність у вказаної особи обмежень щодо представництва від імені юридичної особи ПП "ДАСКО". Позивачем не доведено вчинення ним протягом 12 років з дати укладення Інвестиційного договору дій, які б заперечували та оскаржували Інвестиційний договір, в тому числі як такий, що вчинений керівником позивача з перевищенням своїх повноважень. Позивачем не надано доказів того, що власник позивача (на час укладення і виконання Інвестиційного договору - ТОВ "ДЖАЗІ РОК ХЕНДЕЛС ГМБХ") не надавав директору Скоробогатову М.П. повноважень на укладення Інвестиційного договору, доказів заперечень власника на укладення вказаного договору, про подальше не визнання Інвестиційного договору та заходів відповідальності, застосованих до директора власником підприємства у зв`язку із укладенням правочину, який суперечить волі, намірам власника та статуту підприємства. Крім того, враховуючи п. 10.1, 10.4 Статуту ПП "ДАСКО" та з огляду на те, що чинним законодавством передбачено складання балансу підприємства декілька разів на рік, власнику підприємства позивача мало бути відомо про існування Інвестиційного договору.  З огляду на що, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що Інвестиційний договір підписано особами без належних повноважень та що волевиявлення учасників правочину не відповідало їх внутрішній волі;
- позивачем не доведено, а судом не встановлено недобросовісних та нерозумних дій відповідача-1 при укладенні та виконанні Інвестиційного договору. Подальші дії відповідача-1 з реєстрації свого права власності на Об`єкт свідчать про реальність намірів з укладення та виконання Інвестиційного договору. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів не перерахування відповідачем-1 на користь позивача передбачених Інвестиційним договором коштів в розмірі 1        300        000,00 грн, тоді як доданий позивачем до матеріалів справи лист ліквідатора ПП "ДАСКО" № б/н від 09.09.2020, згідно якого ліквідатор зазначив, що ПП "ДАСКО" не проводило жодних господарських операцій із ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" та не отримувало грошових коштів на свої рахунки від ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ", не визнається судом належним та допустимим доказом не перерахування грошових коштів.
- позивач належними засобами доказування не довів наявності підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, зокрема невідповідності оспорюваного        правочину вимогам ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України. Тому позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення Інвестиційного договору        є необгрунтованими та безпідставними;
- оскільки вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння спірного нерухомого майна        та визнання права власності на спірне нерухоме майно обгрунтовані недійсністю Інвестиційного договору, то за недоведеністю недійсності договору такі вимоги визнаються судом необгрунтованими та безпідставними;
- позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами поважних причин пропуску позовної давності. Водночас, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог та не встановлено порушення прав чи інтересів позивача, суд відмовив в позові з підстав його необґрунтованості, а не з підстав спливу позовної давності.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 у справі №910/13609/20 та прийняти нове судове рішення,  яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим з огляду на неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок не дослідження доказів, необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.   
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2021, справу №910/13609/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Приватного підприємства "ДАСКО"  на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 у справі №910/13609/20; розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства "ДАСКО"        на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 у справі №910/13609/20 призначено на 22.06.2021 о 10:30 год.; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.
           18.06.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "ДАСКО" надійшло клопотання (вх. №09.1-13/16945/21) про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.
22.06.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства "ДАСКО" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 у справі №910/13609/20 відкладено на 06.07.2021 на 11:00 год., а також зобов`язано Приватне підприємство "ДАСКО" та Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" надати суду до 01.07.2021 додаткові пояснення з посиланням на відповідні докази (банківські виписки та інше), які б підтверджували або спростовували факт отримання Приватним підприємством "ДАСКО" від Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" грошових коштів у розмірі 1 300       000,00 грн відповідно до умов Інвестиційного договору №17/03 реконструкції та передачі функцій замовника від 17.03.2008.
06.07.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду Приватним підприємством "ДАСКО" подано письмові пояснення (вх. №09.1-13/18482/21) щодо врахування висновків Верховного Суду із застосування ст.388 Цивільного кодексу України про витребування майна у добросовісного набувача.
Крім того, цього ж дня через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду Приватним підприємством "ДАСКО" подано клопотання (вх. №09.1-13/18484/21), в якому просить визнати поважними причини неподання письмового доказу та долучити до матеріалів справи у якості письмового доказу повідомлення ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення від 13.09.2018, а також подано клопотання (вх. №09.1-13/18483/21) про долучення до матеріалів справи довідки №198-193-29092-2021-БТ від 05.07.2021 та банківської виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 17.03.2008 по 29.12.2008. 
Цього ж дня через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" подано письмові пояснення (вх. №09.1-13/18474/21), в яких на водить аргументи щодо законності набуття ним права власності на спірне нерухоме майно.      
06.07.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 07.07.2021.
Відповідач 1 наданим йому процесуальним правом не скористався та у судові засідання жодного разу не з`являвся, своїх представників не направляв, про причини своєї неявки суд не повідомляв. При цьому, судом апеляційної інстанції вчинялись дії з метою належного повідомлення його про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. Проте, ухвали суду поверталися поштовим відділенням у зв`язку з відсутністю адресата (відповідач-1) за його адресою та за закінченням терміну зберігання. 
Враховуючи викладене та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників учасників справи не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення її не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача-1.
Також відповідач-1 не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.
Розглянувши 07.07.2021 в судовому засіданні подані скаржником клопотання (вх. №09.1-13/16945/21, вх. №09.1-13/18484/21, вх. №09.1-13/18483/21) та порадившись на місці, колегія суддів ухвалила відмовити в їх задоволенні, оскільки, по-перше, клопотання (вх. №09.1-13/18484/21, вх. №09.1-13/18483/21) подані скаржником за межами встановленого в ухвалах суду строку, а наведені в клопотанні (вх. №09.1-13/18484/21) причини пропуску такого строку не свідчать про об`єктивну неможливість вчинення ним відповідної дії у встановлений судом строк; по-друге, скаржником відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України не надано доказів, які б безумовно підтверджували  неможливості подання відповідних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Крім того, в останнього було достатньо часу для вчинення відповідних дій, а в силу положень ч.4       ст.13 ГПК України       кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; по-третє, деякі додані скаржником до клопотання (вх. №09.1-13/16945/21) докази, датовані після прийняття оскаржуваного судового рішення, а відповідно до правої позиції Верховного Суд, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку       статті 269 ГПК України       незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (вказана правова позиція з цього питання викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 та від 16.12.2020 у праві №908/1908/19).
Також колегія суддів ухвалила залишити без розгляду подані позивачем та відповідачем -2 письмові пояснення (вх. №09.1-13/18474/21, вх. №09.1-13/18482/21), оскільки останні подані з порушення встановленого судом строку для вчинення відповідної дії та без наведення поважності причин пропуску такого строку для їх подання.   
07.07.2021 в судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати оскаржуване судове рішення.   
В свою чергу, представник відповідача-2 в даному судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу. 
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 06.11.2006 у справі 41/680 визнано за позивачем право власності на окремий об`єкт нерухомого майна, що складається з нежилих приміщень складу (літ. Б), приміщення 6 площею 756,3 кв.м, приміщення 7 площею 887,5 кв.м, загальною площею 1643,8 кв.м по АДРЕСА_1 , і є власність ПП «ДАСКО» на підставі договору купівлі-продажу №11-1296 від 08.06.2000.
Також в матеріалах справи наявний Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого розпорядженням Дарницької РДА м. Києва від 19.12.2008 №1601 та зареєстрованого інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва від 29.12.2008 за №459, відповідно до якого замовником робіт з реконструкції Об`єкта було ПП "ДАСКО", а закінчення робіт завершено у грудні 2007. Крім того, з вказаного Акту вбачається, що в експлуатацію введено  виробничо-складський цех по випуску побутової техніки, літ.Б, площею 1726,1 кв.м., контрольно-пропускний пункт, літ.М, площею 18,5 кв.м., котельня, літ.Н, площею 147,5 кв.м. на АДРЕСА_1 .
17.03.2008 між ПП "ДАСКО" (далі - позивач) та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ"        (далі - відповідач-1) був укладений Інвестиційний договір №17/03 реконструкції та передачі функцій замовника (далі - Інвестиційний договір), відповідно до умов якого позивач передає відповідачу-1, а відповідач-1 приймає право на        виконання функцій замовника щодо проектування та реконструкції Об`єкта, відповідач-1 приймає та зобов`язується належним чином виконати функції та відповідні зобов`язання на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 1.1 Інвестиційного договору визначено, що «Договір купівлі-продажу» - договір купівлі-продажу частини майнового комплексу, а саме: 16/100 частин майнового комплексу-виробничо-технологіної бази комплектації, що складається з будівлі адміністративно-побутового комплексу (в літ. Б), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 08.06.2000 Державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Барановою Т.І., реєстраційний номер 11-1296. «Нерухоме майно» - 16/100 частин майнового комплексу-виробничо-технологіної бази комплектації по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу на підставі Договору купівлі-продажу. «Об`єкт та/або Об`єкт реконструкції" - 16/100 частин майнового комплексу-виробничо-технологічної бази комплектації по АДРЕСА_1 запланованою площею 1890,0 кв.м. з усім необхідним устаткуванням, інженерними мережами, благоустроєм та іншими необхідними згідно з проектом роботами. Запланована орієнтовна загальна площа Об`єкту становить 1890 кв.м.  
Для виконання цього договору позивач надає відповідачу-1 довіреність на виконання відповідних функцій замовника та передає за актом приймання-передачі будівельний майданчик (п.2.2 Інвестиційного договору).
Проте, в матеріалах справи відсутні та учасниками справи не надано будь-яких доказів виконання сторонами п.2.2 Інвестиційного договору.   
Пунктом 2.3 Інвестиційного договору сторони домовилися розподілити між собою майнові права в Об`єкті реконструкції згідно з розділом 6 цього договору, розмір яких вказується в Протоколі розподілу площ (Додатку № 3) до цього договору.
Підписанням цього договору позивач передає відповідачу-1 функції замовника з правами та зобов`язаннями, визначеними цим договором (п. 2.4 Інвестиційного договору).
В розділі 6 Інвестиційного договору сторони визначили, що результатом Інвестиційного договору є завершений реконструкцією та прийнятий в експлуатацію Об`єкт (п. 6.1). Сторони розподіляють між собою майнові права в Об`єкті у наступним чином:
-       позивач отримує від відповідача-1 грошові кошти в розмірі 1       300 000,00 грн, які відповідач-1 зобов`язується сплатити позивачу до завершення реконструкції та введення Об`єкту в експлуатацію (пп.6.2.1 п. 6.2);
-       відповідач-1 отримує у власність всі майнові права на Об`єкт в розмірі, що дорівнює 100 % площ в Об`єкті та має право здійснити за собою реєстрацію права власності на весь Об`єкт реконструкції після введення Об`єкту в експлуатацію (пп. 6.2.2 п. 6.2).
Цього ж дня, сторони підписали додаток "Протокол розподілу площ" до Інвестиційного договору, яким визначили умови розподілу майнових прав на Об`єкт, аналогічні умовам Інвестиційного договору.
Проте, матеріали справи не містять та учасниками справи не надано доказів оплати відповідачем-1 грошових коштів в розмірі 1    300    000,00 грн. 
Строк дії Інвестиційного договору сторони встановили з дня підписання сторонами цього договору до дня реєстрації за відповідачем-1 права власності на Об`єкт реконструкції (п.11.1 Інвестиційного договору).
Від позивача Інвестиційний договір та додаток "Протокол розподілу площ" підписано директором ПП "ДАСКО" ОСОБА_2 , а від відповідача-1 - представником ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" за дорученням Когут Максимом Сергійовичем.
Додатками до Інвестиційного договору сторонами вказано: 1.Протокол розподілу площ в Об`єкті; 2.Копія Статутів сторін цього договору; 3. Копія договору оренди земельної ділянки від 24.01.2003. 
З огляду на встановлене вище, укладання вказаного Інвестиційного договору відбулося після введення спірного Об`єкта нерухомого майна в експлуатацію.    
 Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. 
Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України визначає поняття цивільної дієздатності юридичної особи та передбачає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.
Таким чином, цивільну дієздатність, тобто здатність власними діями і у власному інтересі створювати відповідні права та обов`язки, юридична особа реалізує через свої органи, які формуються та діють відповідно до установчих документів та вимог законодавства.
Припис абзацу 1 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).
Згідно із приписами статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Пунктом 9.2 Статуту ПП "ДАСКО" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що директор вирішує наступні питання, зокрема, укладає договори (угоди, контракти), без прийняття рішення про їх затвердження власником, на суму, що не перевищує 100 000,00 грн.
Відповідно до п. 9.3 Статуту ПП "ДАСКО" директору забороняється самостійно, без прийняття рішення власником, приймати рішення і укладати договори (угоди, контракти) відчуження чи застави нерухомого майна, корпоративних прав, часток в статутному капіталі інших юридичних осіб, акцій, кредитні договори (угоди, контракти), а також договори (угоди, контракти) позики, займу та фінансової допомоги. 
Тобто, без прийняття рішення власником позивача, директор у даному випадку не в праві укладати Інвестиційний договір та Додаток до нього.  
В матеріалах справи відсутні та учасниками справи не надано будь-яких доказів щодо уповноваження директора позивача на укладання Інвестиційного договору та Додатку до нього.  
При цьому, відповідач-1 знав та, за всіма обставинами, не міг не знати про наявність обмежень, встановлених Статутом позивача, оскільки як Інвестиційний договір, так і Додаток до нього містить умову про підписання його особою, яка діє на підставі Статуту, що встановлює повноваження зазначеної особи. Крім того, в якості додатків до Інвестиційного договору значиться копія Статутів його сторін. Таким чином, наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного правочину з таким Статутом у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента. Тобто, відповідач-1 діяв недобросовісно та нерозумно при укладанні Інвестиційного договору. 
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20.02.2018 по справі № 906/100/17, від 12.06.2018 по справі №927/976/17, від 26.02.2019 по справі №925/1453/16, від 02.04.2019 по справі № 904/2178/18, від 02.10.2019 по справі № 910/22198/17, від 05.11.2019 по справі №       908/2604/18 та від 20.01.2020 по справі №920/178/19.
Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Із аналізу змісту частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України випливає, що підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 22.01.2019 по справі №904/887/18, від 20.03.2019 по справі №910/2822/16 та від 20.01.2020 по справі №920/178/19.
Матеріали справи не містять та учасниками справи не надано будь-яких доказів вчинення самим позивачем дій, направлених на виконання Інвестиційного договору, тобто доказів наступного схвалення спірного правочину.
Також матеріали справи не містять та учасниками справи не надано доказів того, що Інвестиційний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Крім того, за відсутністю будь-яких доказів, які б спростовували встановлені вище обставини, колегія суддів приймає до уваги лист голови ліквідаційної комісії позивача від 09.09.2020, в якому вказано про те, що підприємство не проводило жодних господарських операції із відповідачем-1 та не отримувало грошових коштів на свої рахунки від останнього.   
Посилання відповідача-2 на не вчинення протягом 12 років з дати укладання Інвестиційного договору дій, які б заперечували та оскаржували останній, колегією суддів відхиляються, оскільки у даному випадку про існування вказаного правочину позивач міг дізнатися лише після втрати права власності на спірний Об`єкта нерухомого майна. Крім того, як свідчать матеріали, голова ліквідаційної комісії позивача дізнався про порушення прав власності на вказаний Об`єкт з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.10.2018 щодо спірного Об`єкта нерухомого майна. Узв`язку з чим, 08.11.2018 останній подав заяву до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві, з приводу того, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи спірним Об`єктом нерухомого майна. Тобто, довідавшись про порушення права власності на вказаний Об`єкт позивачем вчинялися відповідні дій.                      
З огляду на встановлене вище, колегія суддів дійшла до висновку, що Інвестиційний договір укладено з порушенням вимог частини 2 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України.
Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх та безумовних підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання спірного Інвестиційного договору недійсним з моменту його укладення. 
Інші доводи, наведені відповідачем-2 щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог у вказаній вище частині, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевстановленим, а також не впливають на вказані вище висновки суду. 
Стосовно позовних вимог про визнання за позивачем права власності на Об`єкт нерухомого майна        - нежилі приміщення загальною площею 1 892,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також витребування з чужого незаконного володіння відповідача-2 вказаного Об`єкта нерухоме майно на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено вище, позивач правомірно у законний спосіб набув право власності на спірний Об`єкт нерухомого майна, а укладений між позивачем та відповідачем Інвестиційний договір визнано судом недійсним.      
26.06.2017 за відповідачем-1 було зареєстроване право власності на спірний Об`єкт нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 141564663 від 17.10.2018 (далі - Інформаційна довідка).
Реєстрація 26.06.2017 права власності Об`єкту за відповідачем-1 відбулася на підставі: Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, серія та номер: 1601; протоколу розподілу площ до Інвестиційного договору №17/03 реконструкції та передачі функцій замовника від 17.03.2008 року, розпорядження Харківської РДА м. Києва від 07.07.2000 №487, Інвестиційного договору №17/03 від 17.03.2008, укладеного між ПП "ДАСКО"        та ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ".
В подальшому, неодноразово здійснювалось відчуження спірного Об`єкта нерухомого майна, що підтверджується Інформаційною довідкою. 
27.08.2018 року фізична особа ОСОБА_1 як власник спірного Об`єкта нерухомого майна та як учасник ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (відповідач-2), вніс вказаний Об`єкт до статутного капіталу відповідача-2 за вартістю 466 006,00 грн. Право власності відповідача-2 на останній було зареєстроване 29.08.2018 на підставі: акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного (складеного) капіталу ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" від 27.08.2018, виданого Приємським С.О. ТОВ "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ"; Договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 11.06.2018, укладеного між ТОВ "ІНСАЙДЖИН ГРУПП" та ОСОБА_1 , нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі 11.06.2018 за № 2251.
Згідно з ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
В силу положень ст.397 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
          Згідно правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статей       387       і       388 Цивільного кодексу України       може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.  
          Крім того, у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України.
          У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.    
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 10.05.2018 року у справі №29/5005/6381/2011.
Як встановлено вище, позивач, як власник, волю на відчуження спірного Об`єкта нерухомого майна не виявляв, тобто таке майно вибуло з володіння власника поза його волею.   
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині витребування з чужого незаконного володіння відповідача-2 спірного Об`єкта нерухомого майна на користь позивача є обґрунтованими та такими, які підлягають задоволенню. 
До того ж, враховуючи вищевстановлене та оскільки на даний час право власності позивача на спірний Об`єкт нерухомого майна не визнається, зокрема, відповідачем-2, то позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на Об`єкт нерухомого майна також підлягають задоволенню.  
Щодо строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне.    
У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).
У відповідності до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у  межах  якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).
Як свідчать матеріали справи відповідач-2 скористався своїм правом та заявив в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності.
Вказана заява обґрунтована тим, що з моменту укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008 до подання позову до суду (09.09.2020) пройшло більше ніж 12 років при законодавчо встановленому терміні позовної давності у 3 роки. Позивачем не надано доказів того, що про своє порушене право він дізнався лише у 2017 році, оскільки з моменту укладення Інвестиційного договору від 17.03.2008 до реєстрації прав власності ТОВ "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" 26.06.2017 пройшло 9 років.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 зазначив, що оскільки позивач мав доступ до Державного реєстру прав власності, тому міг довідатися про порушення свого права починаючи з 20.06.2017, тобто з момент реєстрації права власності за відповідачем-1 Об`єкту нерухомого майна. Також відповідач-2 вказує на ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що він не міг дізнатися про порушення свого права власності на спірний Об`єкт до 17.10.2018.
В свою чергу, позивач заперечив доводи відповідача-2 про наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності та з урахуванням поданої ним заяви про зміну підстав позову щодо строків зазначив, що оскільки днем, коли голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо про порушення права власності, є 17.10.2018, то останньою датою звернення до суду є 17.10.2021. Тобто, оскільки позовну заяву було подано до суду 09.09.2020, тому він звернувся до суду в межах строку позовної давності.
На підтвердження того, що голові ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" стало відомо про порушення права власності саме 17.10.2018 позивач послався на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 141564663 від 17.10.2018.
Крім того, позивач зазначав, що вказана інформаційна довідка від 17.10.2018 слугувала підставою для подальшого звернення 08.11.2018 головою ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" до слідчих органів із заявою про вчинення кримінального злочину за фактом незаконного заволодіння приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого було порушено кримінальне провадження № 12018100020009860 від 09.11.2018, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 8 т. 2), який, на думку позивача, також є доказом того, що голова ліквідаційної комісії ПП "ДАСКО" дізнався про порушення права власності 17.10.2018.                      
Відповідно до ч.1       ст.261 Цивільного кодексу України       перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) аспекти.  
Як свідчать матеріали справи, відповідач-1 вважаючи себе власником спірного Об`єкта зареєстрував таке право лише 20.06.2017.   
Колегія суддів вважає, що у даному випадку про існування Інвестиційного договору позивач міг дізнатися лише починаючи з 20.06.2017, а про позбавлення його права на володіння (користування, управління) спірним Об`єктом - з моменту фактичного користування таким майном іншими особами, зокрема відповідачами.  
При цьому, Закон не пов`язує перебіг позовної давності з моментом перереєстрації права власності на майно за іншою особою.  
Матеріали справи не містять та учасниками справи не надано будь-яких доказів, що позивач до 17.10.2018 не використовував спірний Об`єкт у своїй господарській діяльності або в інший спосіб, а також не надано доказів такого використання самими відповідачем до вказаної дати.
Крім того, як свідчать матеріали справи, позивач звертався до Господарського суду міста Києва із заявою про виправлення описки в рішенні Господарського суду міста Києва від 06.11.2006 у справі №41/680, яким було визнано за позивачем право власності на Об`єкт. Так, за результатами розгляду даної заяви Господарський суду міста Києва ухвалою від 05.09.2017 у справі №41/680 виправлено описку, допущену в рішенні Господарського суду міста Києва від 06.11.2006 у праві №41/680. Тобто, з даного випливає, що позивач станом на 05.09.2017 вважав себе власником спірного Об`єкта та не знав про порушення його права на таке майно.            
При цьому, єдиним наявним в матеріалах справи належним та допустимим доказом обізнаності позивача про порушення з 17.10.2018 його права власності на спірний Об`єкт є  інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 141564663 від 17.10.2018. Крім того, як встановлено вище, позивач дізнавшись про порушення його права власності на таке майно одразу звернувся з відповідною заявою до поліції.  
Доказів на спростування встановленого вище учасниками справи не надано суду.
Відповідно до статті 79 ГГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначений стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Відтак, враховуючи вищевстановлене, колегія суддів дійшла до висновку, що надані позивачем докази та вказані ним обставини на підтвердження того, що до 17.10.2018 він не міг та не знав про факт порушення його права власності на спірний Об`єкт, є більш вірогідними, ніж докази та посилання відповідача-2 на певні обставини.   
Таким чином, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати 17.10.2018.  
         Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позов 09.09.2020.  
З огляду на що, станом на день звернення позивача до суду першої інстанції з даним позовом, останнім не було пропущено трирічний строк позовної заяви. 
Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.   
Доводи, наведені відповідача-2 у відзиві на апеляційну скаргу, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним, а також не впливають на вказані вище висновки суду. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1       статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод       зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1       статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод       зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому,  судом апеляційної інстанції під час перегляду справи не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права.
Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог.   
На підстав викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -                   
                                                  П О С Т А Н О В И В :
                 1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ДАСКО" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2021 у справі №910/13609/20 задовольнити. 
                 2.Рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2021 у справі №910/13609/20 скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.      
3.Визнати недійсним з моменту укладення Інвестиційний договір №17/03 від 17.03.2008, укладений між Приватним підприємством "ДАСКО" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ".  
           4.Витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (код ЄДРПОУ 38391770) нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 1       892,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на користь Приватного підприємства "ДАСКО" (код ЄДРПОУ 30187543).
           5.Визнати за Приватним підприємством "ДАСКО" (код ЄДРПОУ 30187543) право власності на нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 1       892,1 кв.м., що розташовані за адресою: м.Київ, вул. Тепловозна, буд.18-Г.
           6.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕР-ІНВЕСТ" (04050, м.Київ, вул. Глибочицька, 53; код ЄДРПОУ 326216640) на користь Приватного підприємства "ДАСКО" (03150, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 62А; код ЄДРПОУ 30187543) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 7   950,59 грн (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят гривень п`ятдесят дев`ять копійок) та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 11   925,88 грн (одинадцять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять гривень вісімдесят вісім копійок).
           7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМЕЙБІ ІННОВЕЙШН ТРЕЙДІНГ" (03049, м.Київ, вул. Фучіка, 19, кв.70; код ЄДРПОУ 38391770) на користь Приватного підприємства "ДАСКО" (03150, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 62А; код ЄДРПОУ 30187543) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 7 950,59 грн (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят гривень п`ятдесят дев`ять копійок) та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 11   925,88 грн (одинадцять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять гривень вісімдесят вісім копійок).
                   8.Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.      
      9. Матеріали справи №910/13609/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст судового рішення складено 09.07.2021.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                В.В. Куксов

                                                                                Є.Ю. Шаптала