Ухвала
Іменем України    
 
23 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 201/7103/18
провадження № 61-12987ск21  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року у складі судді: Федоріщева С. С., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Коваля Владислава Сергійовича, боржник - ОСОБА_2 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з скаргою на бездіяльність державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Коваля В. С. (далі - державний виконавець), боржник - ОСОБА_2 . 
 
Скарга мотивована тим, що державним виконавцем не вживаються ефективні заходи для примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, а саме, виконавцем невірно зараховуються суми сплачених аліментів, оскільки як вбачається із виписок по банківським рахункам боржника ОСОБА_2 , за підрахунком стягувача, останній отримав дохід близько 4 000 000,00 грн. 
 
ОСОБА_1 просила:
визнати бездіяльність державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Коваля В. С. неправомірною; 
зобов`язати державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Коваля В. С. надати розрахунок стягувачу щодо наявності боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 1 303 556,53 грн;
зобов`язати державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Коваля В. С. чи іншого державного виконавця у разі звільнення Коваля В. С. на момент вступу рішення у законну силу, здійснювати стягнення заборгованості за виконавчим листом, виданим по справі № 201/7103/18 з урахуванням боргу на травень 2020 року у розмірі 1 303 556,53 грн, а також з урахуванням усіх надходжень, отриманих боржником на карткові та інші банківські рахунки.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 61061151 наразі відсутня, доказів протилежного суду не надано. Сторонами у справі не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що сума зарахування на карткові рахунки боржника близько 4 000 000,00 грн є саме доходом боржника.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при здійсненні примусового виконання виконавчого листа від 24 січня 2019 року у справі № 201/7103/18 державним виконавцем здійснено всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 61061151 відсутня, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця.
 
Апеляційний суд відхилив аргументи апеляційного скарги про те, що наявні на картковому рахунку ОСОБА_2 кошти є також його доходом, з якого мають бути утримані аліменти, оскільки зводяться до необґрунтованих припущень, належних та допустимих доказів того, що такі кошти відповідають Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 146 від 26 лютого 1993 року, ОСОБА_1 надано не було, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Колегія суддів апеляційного суду відхилила доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець невірно визначив суму заборгованості, оскільки розрахунок виконавця відповідає довідці щодо сукупного доходу ОСОБА_2 в ТОВ «Виробниче підприємство «Агроексперт». Інформації щодо наявності у боржника інших офіційних доходів матеріали справи не містять. 
 
Апеляційний суд також відхилив посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не встановив походження таких коштів, оскільки згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази з власної ініціативи.
 
ОСОБА_1 30 липня 2021 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 13 серпня 2021 року ці недоліки було усунуто, зокрема подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу. 
 
У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження, яке подано на виконання ухвали Верховного суду від 13 серпня 2021 року, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, копію постанови апеляційного суду не отримувала, про ухвалену постанову дізналася з реєстру судових рішень 29 липня 2021 року. На підтвердження того, що копія постанови апеляційного суду не надсилалась на адресу ОСОБА_1 , суду надано копію довідки Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року про те, що в матеріалах справи № 201/7103/18 відсутнє підтвердження отримання ОСОБА_1 та її представником копії постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2021 року.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). 
 
У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина третя статті 390 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що судами при винесенні оскаржених судових рішень не було ураховано висновки Верховного Суду у справі № 760/4569/18 про те, що положення статті 81 та частини третьої статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку і, при цьому, перелік таких видів доходу не є вичерпним. Суди не урахували, що аліменти повинні стягуватись з усіх доходів боржника, а не з тих доходів, з яких виконавець може чітко визначити джерело їх походження. Фактично, перелік видів доходів згідно СК України та практики Верховного Суду не є вичерпним і не може звужуватись постановою Кабінету Міністрів України, а тому аліменти слід було рахувати з усіх виявлених виконавцем та судом доходів незалежно від того, з яких джерел такий дохід був отриманий боржником. ОСОБА_1 зазначає, що суд міг встановити джерело походження отриманих боржником коштів з поданих документів. Оскільки грошові надходження у розмірі 4 000 000,00 грн відбувались на картковий рахунок фізичної особи і суд не встановив, що такі доходи є валовими і підлягають зменшенню з урахуванням витрат на підприємницьку діяльність. Суди також і не встановили, що боржник є платником єдиного податку для визначення суми аліментів у фіксованому розмірі в залежності від розміру заробітної плати у регіоні. ОСОБА_1 звертає увагу, що указана сума складається з: поповнень картки з коментарями «згідно договору поставки», «оплата» з поповнення готівкою та просто поповнення картки від фізичних осіб. Тобто, ОСОБА_2 має значний рух коштів по картковому рахунку та знімає звідти значні суми готівки, тобто ці доходи є доведеними. Окрім цього, боржник є власником земельних ділянок, які здає в оренду і дохід від яких перераховується на картку чи надається готівкою. Указані кошти є різновидом іншого доходу, з якого діти стягувача мають право на 1/3. ОСОБА_1 зазначає, що інформація про рух коштів на картках боржника є і може бути належним і допустимим доказом доходів боржника.  Окрім цього, суди не знайшли порушення у діях виконавця щодо зарахування платежів дворічної давнини у рахунок майбутніх платежів по аліментам та самостійної зміни цільового призначення платежу. Однак єдиним випадком оплати аліментів наперед передбачено статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» при виїзді за кордон. ОСОБА_1 указує, що боржник, розуміючи свої реальні доходи, сплачував до погіршення відносин із стягувачем аліменти у певному розмірі за місяць. Однак, виконавець вирішив змінити самостійно призначення платежу та зараховував аліменти наперед. Тому виконавцем невірно визначено суму боргу за виконавчим провадженням і такі дії слід визнати протиправними.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що на виконанні у Самарському відділі державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) знаходиться виконавче провадження № 66011151 з примусового виконання виконавчого листа від 24 січня 2019 року у справі № 201/7103/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 25 червня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
 
Державним виконавцем Ковалем В. С. з метою примусового виконання указаного виконавчого листа: 
здійснено розрахунок заборгованості з моменту початку нарахування аліментів, визначених судом, а саме з 25 червня 2018 року на момент відкриття провадження, сума боргу становила 60 572,89 грн; 
направлено відповідні запити з метою перевірки майнового стану боржника до ПФУ, ДФС та МВС; направлено вимогу до головного бухгалтера ТОВ «Виробниче підприємство Агроексперт»; 
встановлено, що у боржника на праві власності перебувають транспортні засоби; винесено постанову про оголошення у розшук транспортних засобів, які належать боржнику; винесено постанову про арешт майна боржника; здійснено перерахунок заборгованості боржника та встановлено, що станом на травень 2020 року заборгованість відсутня; 
винесено постанову про припинення розшуку майна боржника у зв`язку із відсутністю заборгованості та постанову про зняття арешту з нерухомого майна боржника; направлено запити до АТ КБ «Приватбанк» про надання інформації про рух коштів на карткових рахунках ОСОБА_2 за період 25 червня 2018 року по 07 травня 2020 року, направлено запит до ДПС з приводу надання інформації про відкриті рахунки боржника.
 
Згідно виписок по банківським рахункам ОСОБА_2 , наданих банківськими установами на запити суду, встановили, що сукупна сума грошових надходжень на карткові рахунки боржника складає близько 4 000 000 грн.
 
У ОСОБА_2 станом на січень 2020 року відсутня заборгованість по сплаті аліментів та існує переплата у розмірі 120 899,49 грн. 
 
Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України (стаття 81 СК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19) зроблено висновок, що «загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо). Саме тому лише той дохід, який збільшує майно платника аліментів, якщо тільки він прямо не звільнений від цього Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, має враховуватись під час визначення розміру аліментів. Натомість, грошовий дохід, який є просто еквівалентом відчуженого платником аліментів майна, не повинен враховуватись під час визначення розміру аліментів. Виручення боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, а є грошовим еквівалентом вартості цього майна до його продажу та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 (провадження № 61-407св20) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчисляється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність певного боргу по аліментам з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні розрахунку, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця»
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 не доведено, що зарахування на карткові рахунки боржника у виконавчому провадженні № 61061151 ОСОБА_2 є його доходом.
 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні скарги.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2021 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Коваля Владислава Сергійовича, боржник - ОСОБА_2 .
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков