Номер провадження: 22-ц/813/3936/21 
Номер справи місцевого суду: 522/19266/19
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Хухрова С.В.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 – адвоката Непом`ящої Л.Б.,
відповідача                         ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – адвоката Селезньової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом, 

встановив: 

13.11.2019 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просив усунути відповідача ОСОБА_2 від права спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1-3).
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 серпня 2019 року, серії НОМЕР_1 , актовий запис № 8133, виданого Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області. 
Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить частина квартири АДРЕСА_1 . 
Вказана квартира приватизована згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та належала йому та померлій ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності у рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21 жовтня 1999 року та реєстровим написом Одеського МБТІ від 12 листопада 1999 року. 
Позивач, як чоловік померлої ОСОБА_4 , є спадкоємцем першої черги за законом, від спадкового майна не відмовлявся, тому у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, ним було прийнято спадщину померлої ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою ТОВ «РГМ» № 8 від 09 серпня 2019 року та № 10 від 19 серпня 2019 року. 

Також позивач вказував, що у померлої ОСОБА_4 є рідна донька – ОСОБА_2 , яка не проживала разом з останньою в квартирі АДРЕСА_1 .
Наприкінці вересня 2019 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де йому і стало відомо про те, що відповідач також звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 . 
Крім цього, в позовній заяві позивач вказував, на те, що померла ОСОБА_4 тяжко хворіла, у неї був поставлений діагноз ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія ІІІ-ІV ср. Кл., гіпертонічна хвороба ІІ ст. ризик 3,гіпохромна анемія, цукровий діабет ІІ типу, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок. З 24 січня 2019 року по 25 квітня 2019 року, у зв`язку із переломом шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в консультативно-діагностичному відділенні № 1 КНОП «Консультативно-діагностичний центр № 6» м. Одеси та потребувала коштів на протезування. У зв`язку з цим, позивачем було замовлено тотальний ендопротез кульшового суглобу без цементної фіксації вартістю 67 500 грн. (а.с.25-26). У свою чергу відповідач фінансово своїй матері не допомагала, не цікавилась станом її здоров`я. Надавати допомогу відповідач погоджувалась лише за умови, що матір переоформить не неї належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 . 
У зв`язку з викладеним обставинами, позивач просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті її матері та його дружини ОСОБА_4 .

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено (а.с. 157-166).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року, та постановлення нового, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.174-176). 
Також заявник апеляційної скарги у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду просив витребувати:
від Південного управління у м. Одесі ГУ ДФС в Одеській області, яке знаходиться за адресою: 65104 м. Одеса, проспект Академіка Глушко, буд. 17/2, відомості щодо доходів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає та зареєстрована за адресом: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 01 серпня 2017 року по 01 серпня 2019 року;
від комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, яке знаходиться за адресою: 65011 м. Одеса, вул. Троїцька, 25, інформацію щодо наявності нерухомого майна у відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає та зареєстрована за адресом: АДРЕСА_2 та у позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 :
від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області Приморського відділу обслуговування громадян, яке знаходиться за адресою: 65048 м. Одеса, Приморський р-н, вул. Рішельєвська, 60, інформацію про розмір, пенсії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 серпня 2017 року по 01 серпня 2019 року, а також інформацію про те, чи видавалась допомога на поховання даної особи, якщо видавалась, то на чиє ім`я та розмір такої допомоги.
Заявлене клопотання було задоволено ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.12.2020 року (а.с.188-189).
В ході апеляційного розгляду повторної заяви або клопотання про витребування вказаної інформації до суду апеляційної інстанції надано не було.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (а.с.209-216), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , виданого відділом РАГС Жовтневої районної адміністрації виконкому Одеської адміністрації народних депутатів, актовий запис 231 від 06 вересня 1997 року. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21 жовтня 1999 року за № НОМЕР_4 , зареєстрованого в реєстрову книгу за № ІІ-І2379.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 серпня 2019 року, серії НОМЕР_1 , актовий запис № 8133, видане Одеським міським відділом ДРАЦСу ГТУЮ в Одеській області. 
Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть за № 2614 від 02 серпня 2019 року причиною смерті ОСОБА_4 є хронічна недостатність кровообігу та артроскопічна хвороба серця.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне ОСОБА_4 на праві власності майно, зокрема на частину квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті останньої звернулась із заявою про прийняття спадщини. 
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом за рішенням суду, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Тобто, суд вказав, що за змістом вказаної норми права та з урахуванням роз`яснень, які викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Так, відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого померла ОСОБА_4 з 27 листопада 2017 року по 12 січня 2018 року знаходилась на амбулаторному лікуванні в ДСП з діагнозом ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія ІІІ-ІV ср. Кл., гіпертонічна хвороба ІІ ст. ризик 3,гіпохромна анемія, цукровий діабет ІІ типу, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок.
Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого КНП « Консультативно-діагностичного центру № 6» м. Одеса ОСОБА_4 з 25 квітня 2019 року перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом медіальний перелом шийки лівого стегна зі зміщенням.
Крім того, із виписки медичної картки хворого № 7072 вбачається, що ОСОБА_4 знаходилась на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з 13 травня 2019 року по 23 травня 2019 року з діагнозом: закритий перелом лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків. 

Як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 стверджував, що він під час хвороби ОСОБА_4 підтримував її, піклувався про неї, купавав лікарські препарати, оплачував аналізи, діагностики, на підтвердження чого ним суду першої інстанції було надано копію квитанцій від ТОВ «Вітекс» від 17 травня 2019 року за № 00000037547, копію квитанції за оплату операції від 20 травня 2019 року за № 36848 та від 16 травня 2019 року, копія товарних чеків від 17 травня 2019 року. 

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 заявила, що між нею і позивачем ОСОБА_1 склались неприязні стосунки, оскільки він не дозволяв їй спілкуватись з матір`ю – ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З цих підстав вона постійно спілкувалась з мамою тайком, щоб позивач ОСОБА_1 не знав про таке спілкування. При цьому вона зазначила, що мати не була в безпорадному стані, оскільки працювала лікарем-педіатром до отримання травми, тобто до 24.01.2019 року в дитячій поліклініці № 6. До вказаного часу мати отримувала заробітну плату в розмірі більше 12000 грн. на місяць, що значно перевищувало доходи відповідачки ОСОБА_2 , яка є інвалідом 2 групи і повністю утримувала свого дядька ОСОБА_5 , в якості його опікуна. Останній був також інвалідом 2 групи від психічного захворювання і який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.79-84). Зазначила, що саме з 24.01.2019 року і до дня смерті – ІНФОРМАЦІЯ_6 мати була в безпорадному стані, тобто фактично 6 місяців, однак до відповідачки в цей час за допомогою не заверталась.
Також на період лікування матері, у тому числі оперативного, відповідачка надавала матеріальну допомогу, оплачувала операцію, передавши в медичний заклад 15000 грн., про що позивач ОСОБА_1 не знав, однак фактично не заперечував проти вказаного факту.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).
Суд також правильно вказав, що при цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до ч. 5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 
ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання;
перебування спадкодавця в безпорадному стані;
потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. 
Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

При цьому, суд правильно вказав, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Вищевказаних правових позицій дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, які викладені в його постановах від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).
Тобто, Верховний Суд при вирішенні даних спорів виходить із того, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не надав суду будь-яких переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідача ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_4 , а саме доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свою чергу свідчила, що спадкодавець дійсно потребував допомоги у зв`язку із безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідача, а остання відмовила у наданні такої допомоги, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого і правильного висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог, передбачені законом, відсутні.

При цьому суд обгрунтовано не взяв до уваги пояснення свідків в суді першої інстанції, оскільки вони не містять обставин, які б свідчили про умисне ухилення відповідача ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_4 , яка потребувала допомоги саме від неї.

Доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він сплачував комунальні послуги, оплачував лікарські препарати, операції, не стосуються предмету доказування у цій справі, оскільки позивач повинен довести факт ухилення відповідача ОСОБА_2 від надання ОСОБА_4 , яка перебувала у безпорадному стані, допомоги, потребу у такій допомозі від відповідача та можливість її надавати.
Тобто, суд правильно вказав, що викладені обставини в своїй сукупності свідчать про відсутність умисних дій чи бездіяльності відповідача, направлених саме на ухилення її від турботи за матір`ю.
Більше того, суд правильно вказав, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертизи за № 806103 та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2000 грн. (а.с.69, 70), крім того працює в ТОВ «Фірма» Наш дом» на посаді оператора котельні, що свідчить про те, що вона також позбавлена можливості повністю надавати матеріальну допомогу на утримання своєї матері.
Як вбачається з довідки заробітна плата за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року складала 56 350 грн., що також впливало на можливість відповідачки надавати фінансову допомогу померлій ОСОБА_4 , оскільки відповідачка потребувала також регулярного обстеження та проведення операційного втручання.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення у зв`язку з відпусткою судді Комлевої О.С. складено 12.07.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева 

       Т.В. Цюра