Справа № 127/2464/21
Провадження № 22-ц/801/1350/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року	Справа № 127/2464/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач), 
суддів Матківської М. В., Рибчинського В. П.,
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2021 року, ухвалене в складі судді Гуменюк К. П. в приміщенні суду в м. Вінниця, - 
в с т а н о в и в :

01 лютого 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДВС у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення  Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 грудня 2009 року по цивільній справі № 2-4166/2009 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.
Розмір шкоди, позивач визначив у сумі 100 485 грн, що відповідає різниці гривневого еквівалента 5 500 дол. США (144 485 грн.) та суми стягнутих коштів за рішенням суду (44 000 грн.).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності, щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення збитків на підставі статті 22 ЦК України, обґрунтовуючи свої вимоги зміною «курсової різниці» дол. США з урахуванням положень статті 533 ЦК України. Проте такий позов не може бути задоволено, так як курсова різниці – не є збитками. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 127/27222/16-ц.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. 
Основними доводам и апеляційної скарги є те, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції не врахував положення частини першої, другої статті 533 ЦК України, згідно якої грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Державний виконавець Дячук В. В. проігнорував рішення суду, перешкоджав виконавчому провадженню.
У відзив на апеляційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницької області, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
18 червня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якій він вважає поданий відзив необґрунтованим.
18 червня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 ..
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
Згідно з копією рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 грудня 2009 року по цивільній справі № 2-4166/2009 визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Фольксваген - Пасат» д.н.з. НОМЕР_1 та вирішено відновити первинний стан речей, який існував до виникнення правовідносин між сторонами, а саме зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 гривневий еквівалент 5 500 дол. США, а саме 44 000 грн., а ОСОБА_1 зобов`язано повернути ОСОБА_3 автомобіль «Фольксваген - Пасат» д.н.з. НОМЕР_1 . /а. с. 13-15/
Відповідно до копії ухвали Замостянського районного суду м. Вінниця від 05 березня 2010 року роз`яснено, що рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 грудня 2009 року по справі № 2-4166-2009 означає, що слід зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 44 000 грн та зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 автомобіль марки «Фольксваген Пасат» д. н. НОМЕР_1 /а. с. 16-17/.
Згідно з копією ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 07 вересня 2012 року виправлено помилку у виконавчому листі Замостянського районного суду м. Вінниці, виданому 18 травня 2010 року № 2-4166-2009 р, а саме у виконавчому листі № 2-4166/09, виданому 18 травня 2010 року в графі «рішення суду» додати текст «ухвала 11 березня 2010 року», а в резолютивній частині додатково зазначено «Визнати договір купівлі-продажу автомобіля «Фольксваген - Пасат» д.н.з. НОМЕР_1 , укладений на підставі розписки від 15 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним, відновивши первинний стан речей, який існував до виникнення правовідносин між сторонами».
Зобов`язано Замостянський ВДВС ВМУЮ повернути виконавчий лист № 2-4166/09, виданий на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 грудня 2009 року у справі № 2-4166/09 до Замостянського районного суду м. Вінниці для виправлення помилки, допущеної при оформленні виконавчого листа /а. с. 55-58/.
Відповідно до копії ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2013 року у справі № 127/15010/13-ц задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Замостянського ВДВС ВМУЮ Дячука В. В. Визнано дії старшого державного виконавця Замостянський ВДВС ВМУЮ Дячука В. В. щодо винесення постанови від 16 травня 2013 року, якою було відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4166/09 виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 02 квітня 2013 року неправомірними.
Скасовано постанову старшого державного виконавця Замостянського ВДВС ВМУЮ Дячука В. В. від 16 травня 2013 року, якою було відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа « 2-4166/09 виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 02 квітня 2013 року.
Зобов`язано старшого державного виконавця Замостянського ВДВС ВМУЮ Дячука В. В. прийняти до провадження виконавчий лист № 2-4166/09, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 02 квітня 2013 року та відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4166/09. /а. с. 59-62/.
Згідно з копією ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2013 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року, у справі № 127/28554/13-ц задоволено частко скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Замостянського ВДВС ВМУЮ Дячука В. В..
Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Замостянського ВДВС ВМУЮ Дячука В. В. щодо закінчення виконавчого провадження. Скасовано постанову старшого державного виконавця Замостянського ВДВС ВМУЮ Дячука В. В, про закінчення виконавчого провадження від 08 листопада 2013 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-4166/09, виданого 02 квітня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області /а. с. 65-70/. Скасовано ухвалою ВССУ від 20 серпня 2014 року /а. с. 73-76/.
В подальшому, позивачу був виданий виконавчий лист по справі /а. с. 18, 19/.
Відповідно до копії ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2014 року у справі № 127/2-4166/2009 задоволено подання начальника Замостянського ВДВС ВМУЮ. Роз`яснено, що рішення Замостянського районного суду м. Вінниця від 01 грудня 2009 року у справі № 2-4166-2009 має бути виконане у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 44000 грн та повернення ОСОБА_4 ОСОБА_3 автомобіль марки «Фольцваген Пасат» д. н. з. НОМЕР_1 , що фактично передбачає повернення сторін у первинний правовий стан, що існував до укладання договору купівлі – продажу автомобіля «Фольцваген Пасат» д. н. з. НОМЕР_1 (ч. 1 ст. 216 ЦК України) /а. с. 71-72/.
Згідно з копією рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2015 року у справі № 127/18879/15-ц, яке скасовано ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 грудня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, третьої особи Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди. /а. с. 27-31 /.
Відповідно до копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2013 року у справі № 127/864/13-ц задоволено частково позов ОСОБА_1 до державного виконавця Дячука В. В., Замостянський відділ ДВС ВМУЮ, третя особа Головне управління Державної казначейської служби у Вінницькій області про визнання дій неправомірними, відшкодування шкоди.
Визнано неправомірними дії державного виконавця Замостянського відділу ДВС ВМУЮ Дячука В. В. під час виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниця від 01 грудня 20019 року у справі № 2-4166-2009 щодо скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності боржнику ОСОБА_3 .
Стягнуто з Замостянського відділу ДВС ВМУЮ на користь ОСОБА_1 1000 грн у відшкодування моральної шкоди. /а. с. 49-54/. 
Згідно з копією ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року у справі № 127/2-4166/09 залишено без змін ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2015 року, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Дячука В. В., за участі заінтересованої особи ОСОБА_3 .. Визнано дії державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Дячука В. В. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 39520261 від 27 жовтня 2014 року неправомірними. Постанову ВП № 39520261 від 27 жовтня 2014 року про закінчення виконавчого провадження скасовано та зобов`язано Замостянський відділ ДВС ВМУЮ усунути порушення прав стягувача шляхом вчинення дій, визначених Законом України «Про виконавче провадження» /а. с. 42-46/.
Відповідно до копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2016 року у справі № 127/790/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області за участю прокурора та третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про відшкодування шкоди /а. с. 32-37, 38-41/.
Постановою заступника начальника Староміського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області Васінкіної О.В. від 26 травня 2017 року закінчено виконавче провадження на підстав пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Борг в сумі 44 000 грн. стягнуто /а. с. 47, 48/.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності, щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення збитків на підставі статті 22 ЦК України, обґрунтовуючи свої вимоги зміною «курсової різниці» дол. США з урахуванням положень статті 533 ЦК України. Проте такий позов не може бути задоволено, та як курсова різниці – не є збитками. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 127/27222/16-ц.
Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено судом першої інстанції за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частиною другою статті 22 ЦК збитками є:
— втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
— доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що зумовили позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. Курсова різниця — різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.
Зазначена правова позиція висловлена Великою палатою ВС у постанові від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18), Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 127/27222/16-ц.
При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статі 263 ЦПК України).
Судом першої інстанції правильно встановлено те, що у даному випадку позивач звернувся до суду з позовом про стягнення збитків на підставі статті 22 ЦК України, обґрунтовуючи свої вимоги зміною «курсової різниці» дол. США з урахуванням положень статті 533 ЦК України. Проте курсова різниця – не є збитками.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що в позовній заяві позивач посилається на положення статті 1174 ЦК України.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.
Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» саме боржник є особою, яка зобов`язана відповідати за виконавчим документом внаслідок заяви стягувача, в інших, визначених законом, випадках шляхом вчинення певних дій (передати майно, виконати обов`язки, передбачені рішенням) або утримання від їх вчинення.
Таким чином, обов`язок своєчасно виконати рішення суду покладено на боржника.
На органи державної виконавчої служби (державних виконавців) Закон України «Про виконавче провадження» покладає обов`язок примусового виконання рішення.
Таким чином, позивачу необхідно було довести той факт, що шкода йому була заподіяна внаслідок незаконно проведених примусових дій при виконанні рішення суду або бездіяльності, тобто нездійснення (чи відмова від здійснення) державною виконавчою службою своїх обов`язків.
З матеріалів справи вбачається, що стягувач неодноразово звертався до суду із скаргами на дії державного виконавця.
Рішенням Вінницького міського суду від 28.03.2013 року, та ухвалами від 22.07.2013 року та від 25.03.2015 року скарги ОСОБА_1 були задоволені та визнано дії державного виконавця (щодо скасування арешту з квартири; щодо винесення постанови про відмову в прийнятті до провадження виконавчого листа та у відкритті виконавчого провадження; щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) неправомірними. Суд відновив порушене право стягувача, шляхом скасування постанов державного виконавця та зобов`язання Замостянського відділу ДВС ВМУЮ усунути порушення прав стягувача шляхом вчинення дій, визначених Законом. Рішенням суду від 28.03.2013 року за невчасне виконання рішення суду на користь позивача була також стягнута моральна шкода в сумі 1 000 грн. / а.с. 49-54/
Таким чином, права позивача, як стягувача у виконавчому провадженні були відновлені та захищені судом у спосіб обраний позивачем.
При зверненні до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що рішення суду не було своєчасно виконане саме з вини державного виконавця.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не була врахована ст. 533 ЦК України колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на те, що будь -яких цивільних зобов`язань між позивачем та ДВС немає. 
Вінницький апеляційний суд звертає увагу на те, що у справі відсутні відомості щодо неправомірності рішення чи дій заступника начальника Староміського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області Васінкіної О.В. від 26 травня 2017 року при прийнятті постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення Замостянського районного суду м. Вінниця від 01 грудня 2009 року у справі № 2-4166-2009 згідно з виконавчим документом.
Окрім цього, відповідно до копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2016 року у справі № 127/790/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року, раніше вже було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області за участю прокурора та третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про відшкодування шкоди /а. с. 32-37, 38-41/.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що у справі відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , так як позовні вимоги відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України позивачем недоведено.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2021 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: В. П. Рибчинський 

М. В. Матківська