Ухвала
іменем України 
26 липня 2021 року
м. Київ
Справа № 592/2571/18
Провадження № 51-2131 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 , 
в с т а н о в и в:
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2020 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Первомайськ, Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2014 року за ч.  1 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України на строк три роки, 
засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна, окрім житла.
Вироком вирішено питання речових доказів.
УхвалоюХарківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 2 травня 2017 року близько 23.30 год. ОСОБА_5 , рухаючись по вул. І. Сірка у м. Суми і проходячи неподалік будинку № 21, звернув увагу на ОСОБА_6 , який рухався в напрямку вказаного будинку та перебував у стані алкогольного сп`яніння. У цей час у ОСОБА_5 виник злочинний намір заволодіти будь-яким майном ОСОБА_6 .
Реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді завдання матеріальної шкоди іншій особі, тобто діючи з прямим умислом та корисливою метою відкритого викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , бажаючи відкрито заволодіти майном ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що його неправомірні злочинні дії відносно нього не будуть припинені в силу його стану алкогольного сп`яніння, забезпечивши таким чином вигідну для себе поведінку потерпілого, діючи повторно, підійшов ззаду до потерпілого. Почувши кроки позаду, ОСОБА_6 озирнувся, побачивши ОСОБА_5 , який у цей час наніс один удар лівою рукою в ділянку правої скроні ОСОБА_6 , спричинивши останньому фізичний біль. Не втримавшись на ногах від удару, ОСОБА_6 впав на землю обличчям до низу. Після чого, утримуючи деякий час ОСОБА_6 на землі, ОСОБА_5 , обшукуючи одяг потерпілого, відкрито викрав у нього чоловіче портмоне з вмістом у ньому грошей в сумі 3500 грн, мобільний телефон Lenovo А1000, посвідчення учасника бойових дій на ім`я ОСОБА_6 , чим спричинив матеріальних збитки потерпілому на загальну суму 4867 грн. Після цього ОСОБА_5 з місця скоєння злочину зник та у подальшому викраденим розпорядився на власний розсуд.
Не зупиняючись на скоєному, 7 липня 2017 року близько 19.30 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився за місцем свого тимчасового мешкання у будинку АДРЕСА_2 , звернув увагу на ОСОБА_7 , яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння та спала на дивані в кімнаті та у якої на пальцях рук одягнуті каблучки. Побачивши каблучки, у ОСОБА_5 виник злочинний намір заволодіти вказаними каблучками.
Реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді завдання матеріальної шкоди іншій особі, тобто діючи, повторно, з прямим умислом та корисливою метою відкритого викрадення чужого майна, бажаючи відкрито викрасти майно ОСОБА_7 , підійшов до дивану, на якому спала остання та наніс удар в ділянку обличчя, від чого потерпіла відчула фізичний біль, прокинулась та підвелася з дивану. Після чого, утримуючи ОСОБА_7 деякий час у кімнаті будинку, не звертаючи уваги на її прохання про припинення неправомірних дій, ОСОБА_5 наніс удар в ділянку тулуба, спричинивши ОСОБА_7 фізичного болю та наказав їй зняти з себе каблучки та покласти їх на папір, який ОСОБА_5 тримав у руці та подав до потерпілої. Розуміючи, що неправомірні дії ОСОБА_5 відносно неї не будуть припинені та для уникнення подальшого її побиття, ОСОБА_7 зняла з руки каблучки та передала їх ОСОБА_5 , поклавши на його вимогу на папір. Своїми умисними протиправними діями, які виразилися у незаконному відкритому заволодінні чужим майном, ОСОБА_5 спричинив матеріального збитку ОСОБА_7 згідно з висновком товарознавчої експертизи № 19/119/9-3/244е від 29 січня 2018 року на загальну суму 2383,14 грн Після цього ОСОБА_5 з місця скоєння злочину зник та у подальшому викраденим розпорядився на власний розсуд.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 9 серпня 2017 року близько 22.30 год. ОСОБА_5 , рухаючись по вул. Черновола у м. Суми і проходячи неподалік перехрестя вул. Першотравнева та вул. Черновола, звернув увагу на ОСОБА_8 , яка рухалась в напрямку вказаного перехрестя та тримала в руці мобільний телефон «Xiomi Redmi 4A». У ОСОБА_5 виник умисел на заволодіння цим мобільним телефоном. Реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, діючи з прямим умислом та корисливою метою відкритого викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , усвідомлюючи те, що його неправомірні злочинні дії відносно жінки не будуть припинені в силу її статі, забезпечивши таким чином вигідну для себе поведінку потерпілої, підійшов ззаду та наніс удар в ділянку голови. Не втримавшись на ногах від удару, ОСОБА_8 впала на землю на бік, продовжуючи тримати свій мобільний телефон в руці та почала голосно кричати, звати на допомогу, намагалася відбити від себе нападника, наносивши удари в нижню ділянку його тулуба. ОСОБА_5 для припинення активних дій потерпілої звільнитися, продовжуючи свої злочинні дії відносно ОСОБА_8 , продовжив наносити удари рукою в ділянку голови, завдавши останній тілесні ушкодження. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 159 від 28 лютого 2018 року тілесні ушкодження голови обличчя кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ушкодження тулубу кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Після чого, утримуючи деякий час ОСОБА_8 на землі, не звертаючи уваги на її крики про допомогу та прохання про припинення неправомірних дій, ОСОБА_5 вихопив з руки ОСОБА_8 мобільний телефон «Xiomi Redmi 4A» вартістю відповідно до висновку товарознавчої експертизи №19/119/9-3/244е від 29 січня 2018 року розміром 2906,33 грн.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 вбачається, що вона просить скасувати вищевказані судові рішення щодо ОСОБА_5 в частині засудження його за ч. 2 ст. 187 КК України та закрити кримінальне провадження, а в частині призначеної міри покарання за ч. 2 ст. 186 КК України – змінити та пом`якшити засудженому ОСОБА_5 покарання. 
Так, захисник вказує на неповноту судового розгляду, яка, окрім іншого, полягала у тому, що судами першої та апеляційної інстанції не було доведено, що ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, достатніх та допустимих доказів ні на досудовому розслідуванні, ні в суді не добуто. 
При цьому стверджує, що ОСОБА_5 свою вину у скоєнні розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_8 не визнавав і з самого початку, послідовно надавав пояснення про те, що під час нападу на потерпілу, він знаходився за межами м.  Суми, посилаючись на покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в судовому засіданні за клопотанням сторони захисту підтвердили, що саме 9  серпня 2017 року вони разом з ОСОБА_5 перебували у с. Бездрик Сумської області. 
На думку захисника, на підтвердження вини ОСОБА_5 суди послалися на недопустимий доказ – протокол пред`явлення особи для впізнання, згідно з яким потерпіла впізнала засудженого ОСОБА_5 . Захисник вважає цей доказ недопустимим, оскільки впізнання було проведено з порушенням КПК України, а саме: порушення права на захист ( ОСОБА_5 не було роз`яснено його права та не забезпечено права на захист), статисти не відповідали вимогам ст. 228 КПК України. 
При цьому ж потерпіла, як зазначає захисник, протягом слідства по-різному вказувала прикмети нападника. Всі ці обставини створюють сумніви в об`єктивності показів потерпілої на слідстві на в суді.
Крім того, захисник вказує на те, що обвинувачений перебував у приміщенні поліції 16 січня 2018 року з 11 години, а впізнання було проведено о 18 годині 20 хвилин. Весь цей час покинути приміщення поліції обвинувачений не міг, не міг скористатися телефоном, таким чином він був фактично затриманий.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового слідства і судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена. 
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст.  23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.
Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі показань потерпілої ОСОБА_8 , які є логічними, послідовними та несуперечливими; відомостей, зафіксованих у протоколі пред`явлення особи для впізнання та відеозапису 
від 16 січня 2018 року, згідно з якими потерпіла ОСОБА_8 перед початком впізнання розповіла учасникам, за якими ознаками вона буде впізнавати особу, який здійснила на неї напад, а саме: його невеликий як для чоловіка зріст (170–172  см), кріпкої статури, коротку зачіску русявого кольору з відкритим лобом і при пред`явленні чотирьох осіб, вона впевнено назвала особу від номером 1, яким назвався ОСОБА_5 . 
Також у судовому засіданні потерпіла підтвердила, що дійсно це був ОСОБА_5 , якого вона добре запам`ятала й обмовляти його у неї немає причин, оскільки раніше його не знала. 
Вказані ж у судовому рішенні докази, в тому числі показання свідка ОСОБА_11 , а також досліджені судом інші письмові докази, в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину й об`єктивних підстав недовіряти їм немає. 
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 переглядалися й в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими. 
Так, суд апеляційної інстанції акцентував на показаннях потерпілої, котра в суді першої інстанції стверджувала, що саме ОСОБА_5 вчинив злочинні дії щодо неї, а саме розбійний напад, та заволодів її майном; зазначене підтверджується і відомостями, які містяться у протоколі слідчого експерименту від 11 березня 2018  року, згідно з яким потерпіла надавала аналогічні покази, які не відрізнялися від її показань у судовому засіданні. Всі удари, які були нею вказані, відобразилися й у медичній документації, що свідчить про послідовність та логічність, правдивість її показань та зафіксовані у протоколі. 
Також апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції перевірена й була повністю спростована версія обвинуваченого про те, що він розбій не вчиняв, а на час злочину знаходився зі знайомими в іншому місці.
У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . При цьому суд першої інстанції надав критичну оцінку показанням вказаних свідків та зазначив у вироку, що свідки у судовому засіданні давали протилежні в деяких деталях покази. Крім того, вони не запам`ятали адреси, де розташований будинок, не вказали імен сусідів, які приходили до них, що позбавляє можливості пересвідчитися у їх поясненнях. До того ж обвинувачений не наполягав на виклику в якості свідка господаря будинку с. Бездрик, який надав їм будинок для відпочинку, на підтвердження даного факту. А в суді апеляційної інстанції сторона захисту про повторний допит вказаних свідків чи потерпілої не заявляла.
Також апеляційний суд надав змістовну та мотивовану відповідь й на доводи захисника щодо недопустимого доказу, а саме протоколу пред`явлення особи для впізнання, та порушення вимог ст. 228 КПК України, зазначивши, що всупереч вказаним доводам захисника, вказана процесуальна дія була проведена у відповідності з вимогами ст. 228 КПК України, слідчим були проведені дії, спрямовані на впізнання потерпілою особи, яка здійснила на неї напад, а саме перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий з`ясував, чи може потерпіла впізнати особу, опитав про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що був складений протокол, брали участь поняті. Крім того, були виконані вимоги ч. 2 ст. 228 КПК України, де пред`являлось чотири особи, тобто принцип вірогідності був повністю дотриманий. Ознаки і прикмети, які були вказані потерпілою ОСОБА_8 , співпали з ознаками обвинуваченого ОСОБА_5 та його статурою.
Також суд вказав, що при пред`явленні для впізнання потерпілій ОСОБА_8 . ОСОБА_5 не мав статусу підозрюваного і при проведенні впізнання не було істотних порушень його прав та свободи. А доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 знаходився в райвідділі поліції з 11 години до 18 години в день впізнання, апеляційний суд відкинув як непідтверджені, зазначивши, що жодних відомостей, які б підтверджували факт затримання ОСОБА_5 16 січня 2018 року сторона захисту не надала, а матеріали кримінального провадження таких даних не містять. 
Крім того, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції обвинувачений не заявляв про те, що до нього застосовувались недозволені методи ведення слідства. Про проведення відповідної перевірки обвинувачений не клопотав.
Що ж стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд погодився із рішенням суду першої інстанції, вказавши, що суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у психіатричному та наркологічному диспансері не перебуває, має неповнолітнього сина, офіційно не працює.
Також суд зауважив, що ОСОБА_5 неодноразово судимий, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд встановив визнання його вини за ч. 2 ст.186 КК України, у скоєному щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, відшкодував збитки по епізодам грабежу. Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України суд визнав рецидив злочину.
До того ж, судом при призначенні покарання за сукупністю злочинів було обрано шлях поглинення менш суворого покарання більш суворим, а не шлях часткового складання покарання.
Крім того, апеляційний суд на доводи апелянта стосовно можливості пом`якшення ОСОБА_5 покарання, врахувавши тяжкість вчинених кримінальних правопорушень  – два епізоди грабежу, один епізод розбою, відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, та небажання його стати на шлях виправлення, наголосив на тому, що остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років, з реальним його відбуттям, відповідає в даному випадку меті покарання.
Своєю чергою, колегія суддів касаційного суду на вищевказані доводи захисника щодо пред`явлення особи для впізнання, зазначає, що захисник лише формально посилається на порушення норм КПК і жодним чином не конкретизує у чому ж були порушення вимог ст. 228 КПК України, зокрема щодо представлених органом досудового слідства статистів. Окрім того, фактичне затримання для проведення пред`явлення для впізнання, саме по собі, ще не вказує на порушення вимог КПК України щодо підстав та порядку проведення згаданої слідчої дії. 
Також стосовно покликання захисника на часткову невідповідність попередніх показань потерпілої касаційний суд наголошує на тому, що це по суті є намаганням добитися іншої оцінки доказів, отриманих у ході проведення пред`явлення для впізнання, що не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції. 
Призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправним діянням, вчиненим засудженим, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості. 
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанції немає. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргазахисника не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п.  2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2020  року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                 ОСОБА_3