ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2258/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Чернігівській області, в якому просив: 
- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління національної поліції в Чернігівській області від 15 березня 2021 року № 70 о/с, яким ОСОБА_1 , лейтенант поліції, був звільнений з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області та призначений інспектором-черговим відділу поліцейської діяльності № 1 Ніжинського РВП ГУНП Чернігівській області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області;
- зобов`язати Головне управління національної поліції в Чернігівській виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Позов обґрунтовано тим, що його фактично переміщено на роботу в іншу місцевість без його згоди, що свідчить про зміну істотних умов праці.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління національної поліції в Чернігівській області від 15 березня 2021 року № 70 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 Чернігівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області та призначення на посаді інспектора-чергового відділу поліцейської діяльності № 1 Ніжинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області.
Звернуто до негайного виконання рішення суду частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що положення пункту 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» чітко закріплюють, коли потрібна згода поліцейського на переміщення, а коли така згода не потрібна.
На думку апелянта, положення Кодексу законів про працю України не стосуються спеціального врегулювання умов та порядку проходження служби поліцейськими, тому норми цього закону до спірних правовідносин не можуть бути жодним чином застосовані.
Окрім того, апелянт вказує на практику Верховного Суду, зокрема у справі №825/896/18 у постанові від 16 квітня 2020 року в якій відхилив посилання позивача на порушення норм статті 32 Кодексу законів про працю України.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , лейтенант поліції, 15.03.2021 наказом відповідача № 70 о/с з 16.03.2021 був звільнений з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області та призначений інспектором-черговим відділу поліцейської діяльності № 1 Ніжинського районного відділу поліції ГУНП Чернігівській області.
Зазначений наказ виданий на підставі рапорта заступника начальника ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції О. Комлика від 12.03.2021 та подання заступника начальника ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції О. Комлика від 12.03.2021.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача перевели на таку ж саму роботу на тому самому підприємстві, але в іншій місцевості, але без його згоди, вказане свідчить про протиправність оскаржуваного наказу та наявність підстав для поновлення позивача на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області.
Однак, враховуючи, що позивача було звільнено та призначено на іншу посаду в один день і він продовжував проходити службу та отримувати відповідне грошове забезпечення, яке не відрізнялось від грошового забезпечення, що він отримував на попередній посаді, тому судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як та виплати різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIІI (надалі - Закон №580-VІІІ).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно частини першої статті 59 Закону №580-VIII cлужба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Частиною третьою вказаної статті передбачено, що рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
У силу вимог частини четвертої статті 59 Закону №580-VIII видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
За правилами частини першої статті 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється: 1) на вищу посаду - у порядку просування по службі; 2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону; 3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону; 4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.
У відповідності до частини сьомої вказаної статті 65 переведення поліцейських здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.
Згідно частин восьмої та дев`ятої статті 65 Закону №580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. 
Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.
Тобто, статтею 65 Закону №580-VIII унормовано порядок та умови переміщення поліцейських в органах, закладах та установах поліції.
З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області, розташованому в смт. Козелець, Чернігівської області, вул. Родини Богомольців, 16.
У подальшому, оскаржуваним наказом відповідача № 70 о/с з 16.03.2021 позивача звільнено з посади інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області та призначено інспектором-черговим відділу поліцейської діяльності № 1 Ніжинського районного відділу поліції ГУНП Чернігівській області.
Підставою для прийняття цього наказу стало подання, в якому зазначено про необхідність переміщення позивача на рівнозначну посаду в порядку ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби).
Так, з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 № 1235, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2016 № 1668/29798, затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції (далі - Порядок № 1235) та Перелік документів з питань проходження служби (далі - Перелік).
Відповідно до розділу ІІ Порядку № 1235 підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, зокрема, як переміщення по службі.
За приписами пункту 2 розділу ІІІ Порядку № 1235 підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.
Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку № 1235 перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23.11.2016 № 1235.
У силу вимог пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 1235 у разі необхідності для підготовки наказів можуть витребовуватися документи з певних питань проходження служби в поліції, передбачені чинним законодавством України.
Переліком визначено, що документами з питань проходження служби є: рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі; подання про призначення на посаду; подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що спеціальним Законом України «Про Національну поліцію» встановлено лише підстави переміщення, які зазначені у частині першій статті 65 Закону № 580-VIII та порядок переміщення, який визначає за чиєю ініціативою таке переміщення відбувається, втім не врегульовано випадки, коли переведення відбувається або в межах однієї місцевості або переведення до іншої місцевості.
Крім того, Закон України «Про Національну поліцію» не розмежовує поняття «переміщення» та «переведення», як це врегульовано у Кодексі законів про працю України.
Так, у силу вимог частини першої статті 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Частиною другою вказаної статті визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.
Тобто, переведення відрізняється від переміщення тим, що при переведенні працівнику доручається та ж сама або інша робота на іншому підприємстві, або робота на цьому ж підприємстві, але в іншій місцевості. Водночас, при переміщенні працівник залишається на тому ж підприємстві, в установі, організації, але іншому робочому місці, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості.
Таким чином, стаття 32 КЗоТ України встановлює можливість переведення в іншу місцевість тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.10.2019 у справі № 420/5192/18, від 11.08.2020 у справі №620/2624/19, від 30.09.2020 у справі №640/20160/18 та від 30.06.2021 у справі № 620/1190/20, які відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при розгляді цієї справи.
У даному випадку, призначення позивача інспектором-черговим відділу поліцейської діяльності № 1 Ніжинського РВП ГУНП Чернігівській області, який розташовано у м. Носівка, Чернігівська області є переведенням особи до іншої місцевості, що у даному випадку відбулось без згоди позивача на таке переведення.
Тобто, позивача перевели на таку ж саму роботу на тому самому підприємстві (в органах поліції), але в іншій місцевості, втім без його згоди.
Доводи апелянта щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.04.2020 у справі № 825/896/18, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
Так, зі змісту вказаної постанови вбачається, що позивач звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою вказав на те, що судами попередніх інстанцій неправильно витлумачено поняття «рівнозначна посада»; посада, яку він обіймав, і посада, на яку його переміщено за спірним наказом, не є рівнозначними, оскільки посадовий оклад, функціональні обов`язки і підпорядкування, є різними; грошове забезпечення позивача на новій посаді є значно нижчим, ніж на попередній, що суттєво порушує його права на працю.
Верховний Суд у справі № 825/896/18 дійшов висновку, що застосування положень пункту 2 частини першої статті 65 Закону № 580-VІІІ можливе виключно в разі переміщення особи на рівнозначну посаду, у той же час, висновок Верховного Суду про необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 32 КЗпП України у справі № 825/896/18 відсутній.
Відтак, немає підстав для врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.04.2020 у справі № 825/896/18 під час розгляду цієї справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком попередньої інстанції про протиправність наказу від 15 березня 2021 року № 70 о/с.
Відповідно до частини першої ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Як наслідок, слід поновити позивача на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області.
Разом з тим, позовні вимоги  про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та щодо виплати різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи задоволенню не підлягають, оскільки позивача, звільнивши із займаної посади одночасно було призначено на іншу, на якій грошове забезпечення такої особи ідентичне і складає всього 12069,01 грн, та така особа продовжувала проходити службу та отримувати відповідне грошове забезпечення, яке не відрізнялось від грошового забезпечення, що він отримував на попередній посаді.
Таким чином, висновок суду попередної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.   242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук