П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 липня  2021 року                                                                                    місто  Київ
 
                                                                                                               справа № 761/38133/19
                                                                                           провадження №22-ц/824/8335/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач -   ОСОБА_1   
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Некрасовим Олексієм Сергійовичем, 
на  рішення  Шевченківського  районного суду м.Києва від  23 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Рибака М.А., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору поруки та визнання відсутнім права вимоги грошових коштів,-   
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу.
Позов обґрунтовано тим, що  16 червня 2015 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого позивачем надано відповідачу в строкове платне користування суму коштів в розмірі 800000 австралійських доларів. За умовами договору позики за користування позиченими коштами відповідач мав сплачувати позивачу щомісячно відсотки з розрахунку 7% за рік.
Пунктом 7.1 договору сторони узгодили, що позичальник  зобов`язується повернути суму позики з урахуванням нарахованих відсотків на неї протягом 12 місяців за узгодженим сторонами графіком, що є додатком до даного договору. Сторони визначили 16 червня 2016 року днем останнього платежу за графіком.
16 червня 2015 року ОСОБА_3 поручився перед  паном ОСОБА_5 за виконання зобов`язань ОСОБА_6 . За договором позики, що оформлено було гарантійним листом, відповідно до якого ОСОБА_7 надав пану ОСОБА_1 гарантію покриття будь-якої заборгованості ОСОБА_8 за договором позики, а також збитків, які виникають у зв`язку х простроченням виконання зобов`язань.
Позичальник свої зобов`язання за договором позики не виконує. Сума позики та нараховані відсотки на неї кредитору повернуті частково, що стало підставою вжиття паном ОСОБА_5 заходів з метою врегулювання спору в досудовому порядку.
Так, за період з 17 червня 2015 року (день перерахування коштів позичальнику) по 25 жовтня 2015 року позивачу повернуто лише 18597,26 австралійських доларів.
Згідно п.9 договору позики, у випадку невиконання зобов`язання позичальником, позикодавець у будь-який момент може повідомити позичальника про те, що позика і всі нараховані відсотки мають бути невідкладно сплачені або сплачені на вимогу. Після отримання такого повідомлення позичальник має повернути позику з нарахованими відсотками та всіма такими іншими сумами протягом 30 днів.
25 жовтня 2015 року відповідачами отримано повідомлення кредитора щодо невідкладного повернення йому суми позики з урахуванням нарахованих відсотків а користування нею.
19 січня 2016 року позивачу повернуто 403153,91 австралійський доларів.
19 лютого 2016 року позивач повторно звернувся до відповідачів з повідомленням (вимогою) щодо невідкладного повернення йому суми позики з нарахованими відсотками.
15 листопада 2016 року позивачу повернуто ще 107126,03 австралійських доларів.
Станом на 15 листопада 2016 року заборгованість позичальника по сумі позики склала 327556,19 австралійських доларів.
6 березня 2018 року позичальник та ОСОБА_7 надали пану ОСОБА_5 офіційне підтвердження заборгованості на суму 357395 австралійських доларів з урахуванням відсотків.
Станом на день звернення до суду законні вимоги позивача щодо повернення йому належних коштів залишені без задоволення, зобов`язання за договором позики виконані не були.
Сума заборгованості складає 392511,02 австралійських доларів. В тому числі  відсотки за користування сумою позики, нараховані за період з 15 листопада 2017 року по 17 вересня 2019 року в сумі 64954,83 австралійських доларів.
Пунктом 16.1 договору позики, ОСОБА_9 та ОСОБА_1 визначили, що даний договір та будь-який  спір який виникає з нього чи пов`язаний з ним або з його предметом має розглядатись у відповідності з правом Англії та Уельсу.
До правовідносин, які виникають щодо виконання обов`язків по договору позики та наслідків їх невиконання застосовується законодавство Англії та Уельса .
В свою чергу ОСОБА_3 пред`явив до ОСОБА_1 зустрічний позов про визнання неукладеним договору поруки та визнання відсутнім права вимоги грошових коштів. Позов обґрунтовано тим, що договір поруки ОСОБА_3 є неукладеним, оскільки він підписаний лише Дмітрієвим. Право вимоги за  договором поруки є припиненим з огляду на положення ч.4 ст.559 ЦК України у зв`язку з пропуском шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання. Крім того  позивач за зустрічним позовом просив застосувати позовну давність до вимоги позивача.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 327556,19 австралійських доларів та суму відсотків за договором за період  15 листопада 2016 року по 17 вересня 2019 року в розмірі 64954,83 австралійських доларів.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору поруки та визнання відсутнім права вимоги грошових коштів відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі посилається на те, що таке рішення ухвалено з порушенням норм  процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зокрема посилається на те, що судом залишено поза увагою, що укладений між сторонами договір від 16 червня 2015 року зобов`язує позикодавця перерахувати  позичальнику кошти на поточний рахунок і жодним чином не підтверджує факт передачі коштів. Зважаючи на практику Верховного Суду, саме позивач мав довести факт перерахування коштів на виконання умов договору. Жодного належного і допустимого доказу перерахування коштів матеріали справи не містять. 
            Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність між сторонами позивачем та Дмітрієвим правовідносин, що випливають із договору поруки, оскільки такий договір не укладався, гарантійний лист не може вважатися договором поруки, оскільки такий договір є двостороннім, тоді як лист підписаний виключно однією стороною. В іншому випадку, якщо погодитись з позицією позивача, поруки є припинена на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки кінцевим терміном звернення позивача до суду до відповідача ОСОБА_3 є 16 грудня 2016 року. Отже, у позивача в жодному разі будь-якого права стягнення з ОСОБА_3 на підставі договору позики  та листа від 16 червня 2015 року.
            Крім того, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено норми права іноземної держави, тому згідно з ч.4 ст.8 Закону України «Про міжнародне приватне право» до даних правовідносин повинні застосовуватися норми права України. 
             Правовий висновок партнера англійської юридичної фірми «Дебенхемс Оттавей» ОСОБА_14 не може вважатися висновком фахівця в галузі права Англії та Уельса . Крім того, відповідь від Центрального органу з виконання Конвенції на території Сполученого Королівства Британії та Північної Ірландії за відсутності легалізації такого документа  не повинен був прийматися судом, але в порушення норм процесуального права суд прийняв такий документ та послався на нього в рішенні.
            Апелянт вважає, що усі спори, що виникають із договору від 16 червня 2015 року, так само як і будь-які інші процесуальні питання, що можуть бути пов`язані з такими спорами, не підсудні судам України. Сторони договору визначили, що усі спори щодо нього мають розглядатися не лише за законодавством Англії та Уельсу, але і судами Англії та Уельсу. За таких обставин  апелянт вважає, що ухвала про відкриття провадження підлягає скасуванню, а провадження закриттю.
            У відзиві на апеляційну скаргу  представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване  залишити без змін. Рішення прийняте з урахуванням повно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами. Для вирішення справи судом вживались заходи з метою встановлення змісту норм права Англії та Уельсу, що відповідає вимогам ст.8 Закону України «Про міжнародне приватне право», Європейської конвенції про інформацію щодо іноземного законодавства 1968 року, участь в якій України приймає відповідно до постанови Верховної Ради України від 14 липня 1993 року.
            У відзиві на апеляційну скаргу  представник ОСОБА_3 - адвокат Мічуріна О.В. просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і відмовити позивачу у задоволенні позову.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Некрасов О.С. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити. Представник ОСОБА_3 - адвокат Мічуріна О.В. також підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_2 і просила її задовольнити.
Представник  ОСОБА_1 ( ОСОБА_15 ) адвокат Гудій В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 16 червня 2015 року  між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позивачем було надано ОСОБА_2 в строкове платне користування суму коштів в розмірі 800000 Австралійських доларів.
Пунктом 7.1 договору позики  сторони узгодили, що позичальник  зобов`язується повернути суму позики з урахуванням нарахованих відсотків на неї протягом 12 місяців за узгодженим сторонами графіком, що є додатком до даного договору. Сторони визначили 16 червня 2016 року днем останнього платежу за графіком.
За умовами договору позики, за користування позиченими коштами, відповідач мав сплачувати позивачу щомісячно відсотки з розрахунку % за рік.
16 червня 2015 року ОСОБА_3 підписав гарантійний лист, яким погодився із зобов`язаннями ОСОБА_2 в частині сплати боргу за договором позики та гарантував виплату усіх сум, які мають сплачуватись за договором позики.
Згідно з п.9  договору позики у випадку невиконання зобов`язання позичальником, позикодавець у будь-який момент може повідомити позичальника про те, що позика ( і всі нараховані відсотки та всі інші нараховані або несплачені суми згідно договору позики) мають бути невідкладно сплачені або сплачені на вимогу. Після отримання такого повідомлення позичальник має повернути позику з нарахованими відсотками та всіма такими іншими сумами протягом 30 днів.
25 жовтня 2015 року  позивачем було надіслано вимогу відповідачам щодо невідкладного повернення йому суми позики з урахуванням нарахованих відсотків за користування нею.
19 січня 2016 року позивачу було повернуто 403153,91 австралійських доларів.
19 лютого 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідачів з повідомленням (вимогою) щодо невідкладного повернення йому суми позики разом з нарахованими відсотками.
Станом на 15 листопада 2016 року заборгованість відповідачки ОСОБА_2 по сумі позики склала 327556,19 австралійських доларів.
Станом на день звернення з даним позовом, заборгованість ОСОБА_2 за договором позики розрахована позивачем та складає 327556,19 австралійських доларів та суму відсотків за договором за період з 15 листопада 2016 року по 17 вересня 2019 року в розмірі 64954,83 австралійських доларів.
Стороною відповідачів в процесі розгляду справи жодним чином не було оспорено та спростовано наявної заборгованості за договором позики.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із  того, що   до правовідносин сторін, які виникли  з договору позики,  застосовується законодавство Англії та Уельса . Договір позики  позивачем укладений з ОСОБА_2 . Виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики забезпечено порукою ОСОБА_3 , яка оформлена  шляхом надання гарантійного листа. Певний час зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконувалися, отримані у борг кошти були частково повернуті, сума заборгованості, яка не повернута відповідачами,  становить 327556,19 австралійських доларів, Крім того,  позивачем   за період з 15 листопада 2016 року по 17 вересня 2019 року нараховані відсотки, розмір яких становить  64954,83 австралійських доларів. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки при вирішенні спору підлягають застосуванню норми права Англії та Уельсу, згідно  з якими  підтверджується право вимоги позивача до ОСОБА_3 та встановлено строк позовної давності у 6 років, підстави для  визнання договору поруки неукладеним та визнання відсутнім у позивача права вимоги грошових коштів, відсутні.  Враховуючи, що відповідачі  мають зареєстроване постійне місце проживання в Україні, зокрема, місце проживання  ОСОБА_3 зареєстроване у Шевченківському районі м.Києва,  мають в Україні нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, суд першої інстанції  вважав, що відповідно до п.2 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право»   справа підлягає розгляду  Шевченківським районним судом м.Києва.
Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених обставинах і відповідають вимогам закону.
Судом установлено та не заперечується сторонами, що між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_4 16 червня 2015 року був укладений договір позики.  За умовами договору позики позикодавець погодився надати позичальнику строкову кредитну лінію на суму 800000 австралійських доларів. Крім того, умовами договору передбачено, що  позикодавець надає позичальнику загальну основну суму  позики до 19 червня 2015 року на банківський рахунок позичальника. Позичальник сплачує відсотки за позикою за ставко 7% річних.
Відповідно до п.9 договору позики у будь-який час після настання та існування випадку невиконання зобов`язань, позикодавець має право надіслати повідомлення позичальнику про те, що позика (і всі нараховані відсотки і всі інші суми, які були нараховані або є заборгованими за даним договором) негайно підлягає сплаті або сплачується за запитом. Отримавши таке повідомлення, позичальник зобов`язаний повернути позику, нараховані відсотки і всі вказані інші суми протягом 30 днів.
ОСОБА_3 16 червня 2015 року підписаний гарантійний лист, в якому останній надав ОСОБА_1 гарантію покриття будь-якої заборгованості ОСОБА_4 за договором позики, а також збитків, які виникають у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань.
Відповідно до п.16.1 договору позики, сторони вирішили, що цей договір та будь-який інший спір, що виникає на його основі або у зв`язку з ним або щодо його предмету, регулюється та тлумачиться відповідно до законодавства Англії та Уельсу.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про міжнародне приватне право» при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній  іноземній державі.   З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів. Особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм. Якщо зміст норм права іноземної держави в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті згідно з цією статтею заходи, застосовується право України.
Стороною позивача були  надані суду документи що  підтверджують зміст норм права Англії та Уельсу, які застосовуються  при розгляді аналогічних  спорів, тобто спорів, що виникають із договорів позики та поруки. 
Зокрема,  стороною позивача був наданий правовий висновок фахівця у галузі права Англії та Уельсу - керівника практики комерційної неплатоспроможності та партнера юридичної фірми «Дебрехемс Оттавей», колишнього  Голови асоціації комерційного судочинства, який отримав кваліфікацію солісітора Верховного Суду 15 вересня 2004 року - ОСОБА_18 .  Відповідно до правового висновку фахівця у галузі права,  пан ОСОБА_1 може вимагати примусового виконання Договору позики та Особистої гарантії пані Лісовською та паном ОСОБА_3 за англійським правом. Пан ОСОБА_1 також має право на першочергове пред`явлення вимог до пані ОСОБА_4 та пана ОСОБА_3 з вимогою сплати сум за Договором позики та Особистою гарантією. До суми стягнення також включаються відсотки, що нараховуються до фактичної дати сплати заборгованості. 
В свою чергу, Шевченківський районний суд м.Києва  25 лютого 2021 року звернувся до Міністерства юстиції України щодо надання офіційного тлумачення норм права Англії та Уельса (т.3 а.с.214).
У відповідь на запит Міністерство юстиції України надіслало до суду  лист, в якому зазначило, що у відносинах між Україною та Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії діє Європейська Конвенція про інформацію щодо іноземного законодавства 1968 року.  Статтею1 Конвенції встановлено, що Договірні Сторони зобов`язуються надавати одна одній, відповідно до положень цієї Конвенції, інформацію з питань свого цивільного та торгового законодавства і процесуального права в цих галузях, а також з питань їхнього  судового устрою.  Міністерство юстиції України не має повноважень  щодо надсилання запитів вітчизняних судових органів за кордон. При цьому, Міністерство юстиції України порекомендувало суду безпосередньо звернутись з належно оформленим запитом до Центрального органу з виконання Європейської конвенції про інформацію  на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ( т.3 а.с.240-241).
На запит Шевченківського районного суду м.Києва, поданий відповідно до Європейської конвенції про інформацію щодо іноземного законодавства, до суду надійшла відповідь Центрального органу з виконання Європейської конвенції про інформацію на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії  від 22 квітня 2021 року щодо встановлення позовної давності  у 6 років для пред`явлення позовів у спорах щодо контрактів.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                   
Встановивши зміст  норм права Англії та Уельсу, пославшись в рішенні суду на  правовий висновок, а також відповідь Центрального органу з виконання Європейської конвенції про інформацію на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, які містять інформацію щодо змісту норм іноземного права, практику застосування,  а також врахувавши встановлені  обставини щодо неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань за Договором позики та Особистою гарантією,  суд першої інстанції дійшов  висновку  про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2   грошових коштів  у сумі заявленій позивачем.
Посилання апелянта на те, що судом  першої інстанції не встановлені норми права Англії та Уельса   є безпідставними,   судом вжиті, передбачені ст.8 Закону України «Про міжнародне приватне право» заходи для встановлення змісту норм права Англії та Уельса , підстави для застосування до спірних правовідносин  права України відсутні.
Стороною відповідача  не наведено норм права Англії та Уельсу, які б за встановлених судом обставин, нівелювали обов`язок відповідача ОСОБА_2 виконати зобов`язання за договором позики.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_3 зобов`язань перед позивачем є безпідставними, виходячи з наступного.
Як зазначалося раніше ОСОБА_3 16 червня 2015 року підписаний гарантійний лист, в якому останній надав ОСОБА_1 гарантію покриття будь-якої заборгованості ОСОБА_4 за договором позики, а також збитків, які виникають у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань. У Гарантійному листі зазначено, що ця гарантія регулюється англійським законодавством ( т.1 а.с.44-46).
Фахівець у галузі права Л.Гаррісон в правовому висновку вказав, що  єдиною вимогою до будь-якої Особистої гарантії є те, що вона повинна бути оформлена письмово, підписана поручителем або уповноваженою ним особою відповідно до розділу 4 Закону про заборону шахрайства від 1677 року.  Крім того, у правовому висновку зазначено, що  особиста гарантія свідчить про прийняття пропозиції паном ОСОБА_5 про надання позики пані ОСОБА_4 за умови надання Особистої гарантії паном ОСОБА_3 . Документ також свідчить про намір створити правові відносини.
Особиста гарантія ОСОБА_3   підписана ним (даний факт не спростований) та оформлена письмово.  
Крім того,  обставини  отримання коштів у позивача ОСОБА_3   пояснював, будучи допитаним в якості свідка у кримінальному провадження, та не заперечував свого обов`язку щодо повернення коштів ( т.2 а.с.164-166).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для солідарного  стягнення  з відповідачів заборгованості за Договором позики та Особистою гарантією в сумі .
Належних та допустимих доказів на спростування  розміру заборгованості за Договором позики в сумі 327556,19 австралійських доларів, у передбаченому процесуальним законом порядку,стороною відповідача  суду не надано.
Оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору були застосовані норми права Англії та Уельсу, посилання  апелянта на норми законодавства України щодо припинення поруки, щодо можливості нарахування відсотків тільки  під час дії договору, щодо порушення позовної давності, є безпідставними.
Доводи апелянта в тій частині, що  спір не підлягав розгляду Шевченківським районним судом м.Києва, виходячи з умов Договору позики, суд відхиляє, зважаючи на наступне. 
Відповідно до п.2 ч.1 Закону України «Про міжнародне приватне право»  суди можуть приймати до свого провадження  і розглядати справи з іноземним елементом у випадку, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної  юридичної особи - відповідача.
 Стаття 496 ЦПК України, стаття 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначають право іноземців звертатись до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.2 ст.496 ЦПК України визначено, що іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Між Україною та Австралією міжнародного договору про правову допомогу не підписано. Австралія та Україна не є спільно учасниками конвенцій, міжнародних договорів, які би встановлювали колізійні норми в питаннях підсудності справ з іноземним елементом та/або випадки за яких спір, який відноситься до юрисдикції загального суду, міг би бути переданий за угодою сторін на вирішення суду іншої держави.                                                                                                                                                                                                                           
Ні Україною, ні Австралією не ратифіковано Гаазьку конвенцію про угоди про вибір суду.
За відсутності міжнародного договору, згода на обов`язковість якого  надана Верховною Радою України, який би визначав правила підсудності справ з іноземним елементом, за відсутності двостороннього договору України та Австралії про правову допомогу, підсудність судам України даної цивільної справи має визначатись відповідно до норм ЦПК та Закону України «Про міжнародне приватне право».
Пункт 16.2 пункту 16 Договору позики від 16 червня 2015 року, в якому передбачено,що сторони беззастережно погоджуються, що суди Англії та Уельсу мають виняткову юрисдикцію у відношенні будь-яких претензій або питань, які виникають на основі або у зв`язку з цим договором, не  обмежує право позивача звернутись за правовим захистом до українського суду,  в тому числі враховуючи відсутність права у громадянина України - ОСОБА_2 , та громадянина Австралії - ОСОБА_1 передавати спір за угодою сторін на вирішення суду Англії та Уельсу, громадянами якої сторони не являються.
Враховуючи зазначене, та зважаючи на те, що відповідачі постійно проживають в Україні, мають  нерухоме майно, яке розташовано у Шевченківському районі м.Києва,  та на яке може бути звернуто стягнення, доводи  апелянта щодо відсутності юрисдикції на вирішення даного спору у Шевченківському районному суді м.Києва є необґрунтованими.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи  висновків суду не спростовують  і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Некрасовим Олексієм Сергійовичем, залишити без задоволення.
Рішення  Шевченківського  районного суду м.Києва від  23 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 30 липня 2021 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус