П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/588/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дембіцький П.Д.   
Суддя-доповідач -  Полотнянко Ю.П.   
03 серпня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Драчук Т. О.  Ватаманюка Р.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Аніщенко А.О., 
представника відповідача: Довбенко М.П. 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним наказ, 
В С Т А Н О В И В :
в травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції України в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України № 170 о/с від 11.02.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі пункту 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) ч. 1 ст. 87 Закону України Про державну службу з 11.02.2020;
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Чернівецькій області) Управління дотримання прав людини Національної поліції України з 12.02.2020 року;
- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на посаді без врахування усіх необхідних за законом відрахувань;
- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 10000,00 грн.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 09.04.2021 позов задоволено частково:
1. Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України № 170 о/с від 11.02.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі пункту 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) ч. 1 ст. 87 Закону України Про державну службу з 11.02.2020 року;
2. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Чернівецькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020 року;
4. Стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 401649,84 грн;
5. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 630,60 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України;
6. Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5015,33 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України;
7. В іншій частині відмовлено.
Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Національна поліція України подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, ненадання належної оцінки аргументам відповідача, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги Національна поліція України зазначає, що судом першої інстанції не враховано обставини, що підтверджені наданими відповідачем доказами щодо фактичного та наявного скорочення посад державної служби на підставі норм спеціального законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини та помилково застосовано норми трудового законодавства.
Скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що Законом України "Про державну службу" №889-УШ не встановлено обов`язку пропонування вивільненому працівнику у зв`язку із скороченням штатів переведення на рівнозначну посаду.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 03.08.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , освіта вища, проходив службу в ГУНП в Чернівецькій області з 15.01.2016 року по 25.10.2018 року. (т. 1 а. с. 20-21, 24, 28-29).
На підставі наказу Національної поліції України № 1181 о/с від 04.12.2018 року за результатами конкурсу ОСОБА_1 призначений на посаду головного спеціаліста відділу уповноважених, що підтверджується відміткою у трудовій книжці «призначений як новоприйнятий, переможець конкурсу, головним спеціалістом відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Чернівецькій області) Управління забезпечення прав людини (надалі - УЗПЛ) із випробувальним терміном два місяця». (т. 1 а. с. 135, т. 2 а. с. 57, 192).
06.11.2018 ОСОБА_1 прийняв Присягу державного службовця. (т. 3 а. с. 89).
06.02.2019 відповідно до наказу Національної поліції України № 143 о/с, ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням випробувального терміну призначений на посаду головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Чернівецькій області) Управління забезпечення прав людини (надалі - УЗПЛ) Національної поліції України. Цим же наказом Позивачу присвоєно 8 ранг державного службовця.
Наказом Голови Національної поліції України від 03.12.2019 року № 1255 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції (т.1 а.с.20-24, 116-118), де передбачено скорочення усіх 67 - ми посад, в тому числі і керівництва Управління забезпечення прав людини Національної поліції України (далі УЗПЛ НПУ). (т. 1 а. с. 137-144, т. 2 а. с. 59-61).
У зв`язку з цим, 11.12.2019 начальник Управління забезпечення прав людини Національної поліції України попередив позивача про наступне звільнення на підставі вимог ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та ч.1 ст.49-2, ст.40 КЗпП України. (т.1 а. с.26, т. 2 а. с. 15, т. 3 а. с. 76).
Наказом Голови Національної поліції України від 28.12.2019 № 1349 внесено зміни до структури Національної поліції від 06.11.2015 №1, де передбачено перейменування Управління забезпечення прав людини в Управління дотримання прав людини Національної поліції України (далі - УДПЛ НПУ) (т.1 а.с.193-194, т. 2 а. с. 63).
Наказом Голови Національної поліції України від 28.12.2019 № 1350 затверджено перелік змін у штатах УДПЛ НПУ та передбачено 49 посад в новоствореному Управлінні 6 з яких посади державної служби (т.1 а.с.195-211, т. 2 а. с. 64-72, 99-102).
11.02.2020 наказом Національної поліції України № 170 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Чернівецькій області) УЗПЛ на підставі п. 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або, штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) ч. 1 ст. 87 Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу".
Підстава наказу: наказом Національної поліції України від 03.12.2019 року № 1255 «Про затвердження змін у штатах Національної поліції». (т. 1 а. с. 32, 136, т. 2 а. с. 58)
Листом № 846 відповідач повідомив ОСОБА_1 про його звільнення наказом від 11.02.2020 №170 о/с (т.3 а. с.105).
Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся з позовом до суду.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту попередження про наступне вивільнення (11.12.2019) і по дату звільнення з державної служби (11.02.2020) відповідачем не пропонувалось позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби), що свідчить про порушення процедури звільнення, а саме недотримання вимог ст. 492 КЗпП України, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Крім того, суд зазначив, що відповідач не надав суду належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів, як визначено ст.ст. 72-76 КАС України про відсутність вакантних посад державної служби у штатному розписі НПУ, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 , а також доказів проте, що ОСОБА_2 пропонувались аналогічні, рівнозначні посади.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення №6-р(II)/2019 від 04.09.2019 констатував, що основним нормативно-правовим актом, який регулює трудові відносини є Кодекс законів про працю України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII структуру центрального органу управління поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.
Порядок проходження державної служби, а також підстави для її припинення врегульовано Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовіносин).
Відповідно до ст.1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Частинами 1, 2 статті 21 Закону № 889-VIII визначено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 5 статті 22 Закону № 889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (ст.87, 87-1 цього Закону).
Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII).
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (абз.3 ч.3 ст.87 Закону №889-VIII).
Відповідно до ст.36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) підставами припинення трудового договору є, зокрема 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.
У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Частинами 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Отже, з аналізу положень Закону № 889-VIII вбачається, що процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1 ст.87 цього Закону регулюється нормами КЗпП України, а саме: статтями 40 та 49-2 КЗпП України.
Що стосується доводів апеляційної скарги та пояснень представника відповідача про те, що з огляду на вимог ст.87 Закону України "Про державну службу" відповідач не зобов`язаний пропонувати позивачу вакантні посади, то апеляційний суд зазначає наступне.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-IX від 12 грудня 2019 року, внаслідок чого статтю 49-2 КЗпП доповнено частиною п`ятою, якою регламентовано порядок вивільнення працівників, які мають статус державних службовців.
Відповідно до вищезазначеної норми, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Таким чином, на день звільнення позивача (11.02.20), новою редакцією ст.49-2 КЗпП України не було передбачено обов`язку роботодавця переводити державного службовця за його згодою на іншу роботу, як і не передбачено обов`язку врахування переважного права на залишення на роботі. Норма статті передбачала дотримання порядку попередження про наступне вивільнення.
Проте, на момент початку процедури вивільнення, вручення позивачу попередження про наступне вивільнення (11.12.2019) чинною була попередня редакція ст.49-2 КЗпП, а тому її виконання відповідачем було обов`язковим, а тому висновок суду про порушення відповідачем зазначеної норми, є правильним.
При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» в частині не права, а можливості працедавця пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), оскільки дана норма відсутня в редакції Закону України «Про державну службу» на момент звільнення позивача 11.02.2020 та набрала чинності з 13.02.2020.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Таким чином, виходячи із тлумачення ч.1 ст.40, ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Висновки аналогічного характеру висловлені Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 у справі №520/6610/19.
Отже, чинний КЗпП України передбачає порядок вивільнення працівників, яким мають керуватися роботодавці, оскільки саме вони є ініціаторами розірвання трудових відносин за скороченням штату. Відтак, саме на роботодавців законодавець покладає обов`язок своєчасного, за два місяці, повідомлення працівника про звільнення, про наявні вакансії та запропонувати їм роботу, за наявності таких. Тому, саме роботодавець має прикласти зусиль для встановлення наявності в працівників переважного права на залишення на роботі та наявності визначених в законодавстві підстав для застосування цього переважного права (якщо кваліфікація та продуктивність праці таких працівників однакова).
Обов`язок роботодавця щодо належного попередження працівника про звільнення та пропозиції роботи кореспондується з правом самого працівника бути обізнаним в повному обсязі про всі рішення та зміни щодо них, які стосуються підстав його звільнення, а також про наявність вакантних посад, що можуть бути йому запропоновані.
Підсумовуючи, апеляційний суд зазначає, що Національна поліція України мала здійснити всі необхідні, передбачені чинним законодавством заходи щодо належного повідомлення позивача та інших працівників Управління:
- про всі наступні накази , прийняті Головою Національної поліції України, що стосуються зміни структури Національної поліції України та змін у штатах Національної поліції України;
- про наявні вакансії за новим штатним розкладом, а також запропонувати їх працівникам, попередженим про звільнення, зокрема, позивачеві, з урахуванням кваліфікації, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Як встановлено судом, з моменту попередження про наступне вивільнення (11.12.2019) і по дату звільнення з державної служби (11.02.2020) відповідачем не пропонувалось позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби), що свідчить про порушення процедури звільнення, а саме недотримання вимог ст. 492 КЗпП України, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Крім того, суд зазначає, що відповідач не надав суду належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів, як визначено ст.ст. 72-76 КАС України про відсутність вакантних посад державної служби у штатному розписі НПУ, якіб могли бути запропоновані ОСОБА_1 , а також доказів проте, що позивачу пропонувались аналогічні, рівнозначні посади.
Відповідач не довів того факту, що при вирішенні питання щодо можливості запропонувати позивачу іншу вакантну (рівноцінну або нижчу) посаду ним дотримані вимоги ч.1 ст.42 КЗпП України та ч.1 ст.38, а також ст.44 Закону № 889-VIII і фактично встановлено переважне право всіх працівників Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, перепризначених на вакантні посади до Управління дотримання прав людини Національної поліції України відносно позивача на залишення на роботі, а саме, що вони мають більш високу кваліфікацію та результати щорічного оцінювання службової діяльності.
Отже, як встановлено судом, жодна посада позивачу не була запропонована, хоча, відповідач не довів факту відсутності в нього можливості запропонувати позивачу роботу на посадах за новим штатним розкладом в Управлінні дотриманні прав людини, чим порушено право позивача на продовження проходження державної служби.
Зазначені обставини свідчать про порушення відповідачем процедури вивільнення позивача та відсутності підстав для її звільнення, отже підтверджують протиправність оскарженого наказу в частині звільнення позивача. 
Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
За таких обставин, суд вважає, що належним способом відновлення порушеного права позивача є поновлення на попередній посаді, а саме: головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Чернівецькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020, тобто з дати, з якої розпочався вимушений прогул позивача, у зв`язку із незаконним звільненням.
Колегія суддів враховує ту обставину, що апелянт не оспорює розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 401649,84 грн., який суд першої інстанції стягнув з відповідача в користь позивача.
Тому, відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Посилання апелянта на висновок в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2020 у справі №380/1857/20, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   04 серпня 2021 року.

Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Ватаманюк Р.В.