УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №284/398/20 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л. 
Категорія 77 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого        Павицької Т. М.,
суддів                 Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,
за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,             
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі  цивільну справу №284/398/20  за позовом  ОСОБА_1  до природного заповідника «Древлянський» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , представника природного заповідника «Древлянський» - Крейдіна Сергія Олександровича на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року та на додаткове рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 29 червня 2021 року, ухвалені під головуванням судді Гришковця А.Л. в м. Овручі, 
в с т а н о в и в :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати наказ №41-К від 25.05.2020 в.о. директора природного заповідника «Древлянський» ОСОБА_3 про звільнення його з роботи з 25.05.2020 за відсутність на робочому місці в період з 03.04.2020 по 22.05.2020 згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, незаконним; поновити його на посаді заступника директора - головного природознавця природного заповідника «Древлянський» з 26.05.2020; стягнути з природного заповідника «Древлянський» на його користь оплату за час вимушеного прогулу в сумі 96240 грн 69 коп. за період з 26.05.2020 по день поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 15000 грн, та допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Позовні вимоги мотивував тим, що його відсутність на роботі у період з 03.04.2020 по 21.05.2020 пов`язана з перебуванням його у відпустці без збереження заробітної плати у відповідності до поданої ним заяви від 22.03.2020 на ім`я в.о. директора природного заповідника «Древлянський», що було викликано встановленим в державі карантином відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) від 17.03.2020 року. Зазначав, що у вказаній заяві він просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати з 23.03.2020 на період тривалості карантину, оскільки у передкарантинний та на початку карантинного періоду він тривалий час знаходився на лікуванні, як інвалід перебуває у групі ризику у зв`язку  з пандемією. Крім того, в заяві він вказував на  обмеження транспортного сполучення між знаходженням місця його проживання та роботи, знаходженням на вихованні двох малолітніх дітей. До заяви були приєднані листки непрацездатності та копії свідоцтв про народження дітей. Відпустка без збереження заробітної плати йому була надана, на яку він мав право на період карантину, який діє по даний час з послабленням його з 22.05.2020 року. Однак, із змістом наказу його було ознайомлено лише 25.05.2020, хоча на роботу він вийшов 22.05.2020 і відпрацював один робочий день. В цей день ніхто не вимагав у нього будь-яких пояснень, не повідомляв про будь-які дисциплінарні стягнення. Також, у день виходу на роботу, він отримав від голови профспілкової організації допомогу на лікування в сумі 200,00 грн, про що розписався у чековій книжці. Звільнення його з роботи по вказаній підставі суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №256, якою заборонено підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності, суб`єктам господарювання державного сектору економіки та безпеки держави на час встановлення карантину звільняти працівників, які  перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених п.п.3, 4, 5 ч.1 ст.40 КЗпП України.  
Зазначав, що він, як заступник директора призначався на посаду за погодженням Міністерства екології України. Всупереч п.10 Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №298, його звільнення не погоджувалося з Міністерством екології. Відповідачу було достовірно відомо, що він є депутатом Народицької районної ради, депутатом якої є і в.о. директора ОСОБА_3, однак в порушення п.3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» останній не попередив раду про  його звільнення. Будь-яких порушень трудової дисципліни з його сторони не було. Звільнення його з роботи не має законного підґрунтя, а є наслідком неприязних стосунків з директором. Незаконним звільненням йому було заподіяно моральні страждання. Після ознайомлення з наказом про його звільнення за прогули та не відповідність займаній посаді, халатне відношення до виконання своїх обов`язків, він отримав сильний стрес, втратив рівновагу та сон, що негативно вплинуло і на його відносини в сім`ї, яка є багатодітною.  Втрата роботи суттєво вплинула і на матеріальний стан його багатодітної сім`ї. Йому соромно перед працівниками, сім`єю, знайомими. Потрібні додаткові зусилля для організації свого життя.  Моральну шкоду оцінює в 15000,00 грн.
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від  17 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано наказ №41-К від 25.05.2020 в.о. директора природного заповідника «Древлянський» ОСОБА_3 «Про звільнення ОСОБА_1 » про звільнення його з роботи з 25.05.2020 за відсутність на робочому місці з 04.03.2020 по 22.05.2020 згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора - головного природознавця природного заповідника «Древлянський» з 26.05.2020 року. Стягнуто з природного заповідника «Древлянський» на користь ОСОБА_1 оплату за час вимушеного прогулу в сумі 82852 грн 77 коп. за період з 26.05.2020 по 17.06.2021 року. Стягнуто з природного заповідника «Древлянський» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2240,00 грн. Стягнуто з природного заповідника «Древлянський» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 125 грн 53 коп. та 2510 грн 12 коп. в доход держави. В задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю. 
Додатковим рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 29 червня 2021 року рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині стягнення оплати за час вимушеного прогулу з 26.05.2020 по 17.06.2021 та моральної шкоди. Ухвалити нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог у повному обсязі, а саме: стягнути з відповідача на його користь 94478,04 грн оплати за час вимушеного прогулу, 15000,00 грн моральної шкоди та 840,80 грн судового збору. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що наведений судом розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обґрунтований та не відповідає Постанові Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100, якою затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати на випадок вимушеного прогулу зі змінами внесеними Постановою КМУ від 09.12.2020 за №1213. Судом не було витребувано у відповідача довідку про заробітну плату. Крім того, задовольняючи частково стягнення моральної шкоди в сумі 2240,00 грн судом не було враховано пояснення позивача в суді, не надано оцінку доказам та встановленим обставинам, на підтвердження заявлених вимог. Не враховано ст. 23 ЦК України, а також підлягає до стягнення судовий збір в сумі 840,80 грн. 
В апеляційній скарзі представник природного заповідника «Древлянський» - Крейдін С.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у своїй заяві про надання відпустки, ОСОБА_1 не зазначив кінцевої дати відпустки , так як того вимагає ст. 5 ЗУ «Про відпустки», а тому керівник заповідника визначив у наказі кінцеву дату відпустки - дату закінчення карантину, тобто з 12.03.2020 по 03.04.2020 року. Після подачі заяви через електронну пошту, ОСОБА_1 на роботу не з`явився, не дізнався чи задоволена його заява, ознайомити останнього з наказом про відпустку не було можливим. Про те, що відпустку надано і на який термін, ОСОБА_1 було повідомлено в телефонному режимі працівником відділу кадрів. Листом №26/1.9-14.1-10279 від 23.04.2020 заступник міністра Міністерства екології та природних ресурсів України Головатенко В.В. погодив звільнення заступника директора головного природознавця природного заповідника «Древлянський» ОСОБА_1 відтак, судом першої інстанції було надано перевагу доказам позивача та безпідставно не взято до уваги погодження звільнення з Міністерством екології та природних ресурсів. Щодо додаткового рішення суду першої інстанції від 29.06.2021, то представник відповідача зазначив, що останній не був повідомлений про такий розгляд та ухвалення додаткового судового рішення, чим порушено ч.4 ст.270 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу природного заповідника «Древлянський» без задоволення. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що наказ №41-К від 25.05.2020 є незаконним, оскільки при його виданні, відповідачем було порушено право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України. Щодо додаткового рішення суду першої інстанції від 29.06.2021 то ОСОБА_1 вказує, що представник відповідача - Крейдін С.О. був належним чином повідомлений про розгляд справи 29.06.2021 року, про що свідчать матеріали справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткове рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника природного заповідника «Древлянський» - Крейдіна С.О не підлягають задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 03.01.2017 працював на посаді заступника директора - головного природознавця природного заповідника «Древлянський».
25 травня 2020 року наказом №41-К в.о. директора природного заповідника «Древлянський», ОСОБА_1 було звільнено за п.п.3, 4 ст. 40 КЗпП України, за невідповідність займаній посаді, халатне відношення до виконання своїх обов`язків, як заступника директора, та у зв`язку з відсутністю на робочому місці у період з 03.04.2020 по 22.05.2020 року.
За змістом вказаного наказу, підставами для звільнення позивача стали пояснювальна записка ОСОБА_1 від 25.05.2020 та копія листа №01-35/463 від 24.03.2020 Міністерства енергетики та захисту довкілля. 
Наказом відповідача від 26.06.2020 №58-к внесено зміни до наказу №41-К  від 25.05.2020, а саме з п.1 вилучено «невідповідність займаній посаді, халатне відношення до виконання своїх обов`язків, як заступника директора, п.3 ст. 40 КЗпП України. Підстава вказаного наказу - виконання припису ЖТ 8100/91/АВ/П від 26.06.2020 року.
Задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з порушенням встановленого порядку. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Особливе місце в системі конституційних прав людини й громадянина посідають соціальні права і свободи, які надають людині можливість задовольняти свої соціальні потреби та інтереси.
Соціальні права та свободи людини і громадянина - це міра можливої поведінки або діяльності людини в соціальній сфері, що передбачає задоволення законних інтересів і потреб у сфері трудової діяльності, соціального захисту та охорони здоров`я.
Одними з основних серед соціальних прав та свобод людини є право на працю, право на відпочинок, а також право на відпустки.
Відповідно до положень статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно із частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом».
Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у межах трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення від 09 січня  2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11,               пункт 165).
З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського суду з прав людини слід зробити висновок, що обмеження наданих особі соціальних гарантій у сфері трудової діяльності та, як наслідок, звільнення без дотримання вимог закону охоплюється поняттям «приватне життя», захист якого гарантується державою згідно з відповідними конвенційними зобов`язаннями.  
Право на відпочинок усім працівникам гарантовано статтею 45 Конституції України, КЗпП України, Законом України «Про відпустки» та іншими нормативно-правовими актами України.
Так, згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням працівнику відпустки визначеної тривалості зі збереженням на її період місця роботи (посади) та заробітної плати, якщо таке передбачене законодавством. 
 Статтею  4 Закону України «Про відпустки» встановлено основні види відпусток:
1) щорічні відпустки:
основна відпустка;
додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці;
додаткова відпустка за особливий характер праці;
інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням;
3) творча відпустка;
3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях;
4) соціальні відпустки:
відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами;
відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;
відпустка у зв`язку з усиновленням дитини;
додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи;
5) відпустки без збереження заробітної плати.
За критерієм оплачуваності відпустки поділяються на оплачувані та без збереження заробітної плати.
У відповідності до вимог ст. 26 Закону України «Про відпустки» ч.2 ст.84 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
Проте, під час карантинних заходів у зв`язку з прийняттям Закону України від 17.03.2020 р. №530-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) внесені зміни  до ст. 84 КЗпП та ст. 26 Закону «Про відпустки», якими передбачено, що у разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін.
Відповідно працівник за згодою із роботодавцем може отримати відпустку без збереження заробітної плати на весь час дії карантину. При цьому, якщо період карантину буде продовжено, то така відпустка може бути продовжена та надаватися на такий період, на який буде запроваджено режим карантину.
Кабінет Міністрів України постановою від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (п.1), відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, постановив установити з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. У вказаний пункт постанови вносилися зміни згідно з Постановами Кабінету Міністрів № 291 від 22.04.2020, № 343 від 04.05.2020. 
Для реалізації права на відпустку без збереження заробітної плати, гарантованого статтями 2, 26 Закону України «Про відпустки» та ч.2 ст.84 КЗпП України, працівнику необхідно підтвердити обставини надання такої відпустки, оформити своє волевиявлення у відповідній письмовій заяві та повідомити про свій намір роботодавця.
У випадку дотримання наведеного порядку працівник вважається таким, що реалізував гарантоване державою право на отримання відпустки без збереження заробітної плати. Кадрове оформлення ( видача відповідного наказу роботодавця) поданої заяви про відпустку не є юридичним фактом, з яким пов`язується виникнення у працівника права на відпустку за ст. 26 Закону України «Про відпустки», ч.2 ст.84 КЗпП України.
З врахуванням викладеного право на отримання відпустки без збереження заробітної плати в період встановлення на всій території України карантину вважається реалізованим з моменту надання працівником відповідної заяви роботодавцеві.
Стаття 141 КЗпП України  зобов`язує власника або уповноважений ним орган правильно організувати працю працівників, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.
Встановлено, що 22.03.2020 позивачем на ім`я в.о. директора природного заповідника «Древлянський» ОСОБА_3 було направлено заяву з проханням надати йому відпустку без збереження заробітної плати з 23.03.2020 на період тривалості карантину, посилаючись на те, що він тривалий час (у передкарантинний та на початку карантинного періоду) знаходився на лікуванні у медичних закладах, та перебуває у групі ризику в зв`язку з пандемією. Крім того, в заяві він вказав на перебування на вихованні двох малолітніх дітей до 14 років, за якими через карантин у навчальних закладах потрібен догляд, а також на те, що він проживає в м. Овруч та доїжджає до м. Народичі різними видами транспорту, що є загрозою йому та оточуючим. В заяві наявна відмітка про подання заяви безконтактно - на електронну адресу та поштою. Додатки до заяви: копії свідоцтв про народження дітей, оригінали листів непрацездатності та копія наказу відділу з гуманітарних питань  Овруцької міської ради «Про тимчасове призупинення роботи закладів освіти та культури Овруцької міської ОТГ» . 
На підставі вищевказаної заяви ОСОБА_1 , наказом №23-К від 22.03.2020 останньому було надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 11 календарних днів з 23.03.2020 по 02.04.2020 включно. Наказ містить посилання: до роботи стати 03.04.2020, а також відмітку про ознайомлення з наказом ОСОБА_1 - 25.05.2020 року.  
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 був ознайомлений із наказом №23-К від 22.03.2020 до 25.05.2020, оскільки копія наказу не направлялася позивачу поштовим відправленням, або на його електронну пошту.
Такі  обставини свідчать про те, що позивач  не був обізнаний із періодом, на який йому надавалася  відпустка без збереження заробітної плати. 
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).
Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.
Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.
Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей  147,  148,  149 КЗпП України.                                                                
Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.
Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Відповідачем на підтвердження того, що відповідач був відсутній на робочому місці з 03 квітня по 22 травня 2020 року надав пояснювальну записку ОСОБА_1 від 25 травня 2020 року, копію листа №01-35/463 від 24.03.2020 Міністерства енергетики та захисту довкілля.
Разом з цим, 25 травня 2020 року позивач подав в.о. директора Природного заповідника «Древлянський» пояснювальну записку, в якій зазначив, що він у період з 03.04.2020 по 22.05.2020 перебував у відпустці без збереження заробітної плати у відповідності до своєї заяви від 22 березня 2020 року. Надання таких відпусток визначено законодавством України щодо запобігання і протидії поширенню коронавірусу, ст.84 КЗпП України, Законом України «Про відпустки». Вважав, що наказ №23-к від 23.03.2020 та наказ №57-о від 25.05.2020 року видані без врахування обставин вказаних ним в заяві від 22.03.2020 та норм діючого законодавства, обов`язкових для виконання всіма роботодавцями. 
Із змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив надати йому відпустку без збереження заробітної з 22 березня 2020 року на весь період тривалості карантину, посилаючись на те, що він тривалий час (у передкарантинний та на початку карантинного періоду) знаходився на лікуванні у медичних закладах, та перебуває у групі ризику в зв`язку з пандемією, а також на те, що він проживає в м. Овручі та доїжджає до м. Народичі різними видами транспорту, що є загрозою йому та оточуючим.
         Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12 березня по 22 травня 2020 року встановлено карантин та заборонено регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньо обласному та міжобласному сполученні, крім перевезення службовими та/або орендованими автомобільними транспортними засобами працівників   підприємств, закладів та установ, які забезпечують охорону здоров`я, продовольче забезпечення, урядування та надання найважливіших державних послуг, енергозабезпечення, водозабезпечення, зв`язок та комунікації, фінансові та банківські послуги, функціонування інфраструктури транспортного забезпечення, сфери оборони, правопорядку та цивільного захисту, суб`єктів господарювання, які мають безперервний промисловий цикл.
    Наказ №23-К від 22.03.2020 року, яким ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати тривалістю лише 11 днів до 02 квітня 2020 року, був виданий відповідачем в період дії постанови Кабінету Міністрів №211 від 11.03.2020 року.
Постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою на всій території України з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року встановлено карантин була загальновідома всім, в т.ч. і керівництву природного заповідника «Древлянський».
22 травня 2020 року ОСОБА_1 вийшов на роботу, що підтверджується відміткою в журналі обліку робочого часу працівників.  
Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. 
       На думку ЄСПЛ, поняття  «якість закону»  означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatismutandis рішення від 24 квітня 2008 року у справах «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).
       ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому,  щоб позбутися таких  інтерпретаційних сумнівів  з урахуванням  змін  у повсякденній практиці  (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від  15 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; рішення від 11 липня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява  № 20372/11). 
Таким чином, не продовження відповідачем ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати на період карантину до 22 травня 2020 року не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин.         
      Отже, приймаючи рішення про звільнення позивача, відповідач не врахував причини, з яких останній був відсутній на робочому місці, про які відповідач був повідомлений і повинен був прийняти заходи для вирішення порушених позивачем питань.
Згідно п.3.7 Положення про природний заповідник «Древлянський», директор призначає на посаду та звільняє з посади заступників директора за погодженням із Мінекоенерго. 
Із копії листа голови Народицької районної державної адміністрації Житомирської області №01/35/463 від 24.03.2020 направленого на адресу Міністерства енергетики та захисту довкілля України, підтверджується факт звернення за сприянням у погодженні звільнення ОСОБА_1 та оголошення найближчим часом конкурсу на заміщення вакантної посади директора природного заповідника «Древлянський» у зв`язку з хворобою ОСОБА_3 . Підставою став лист ПЗ «Древлянський» від 23.03.2020 №01-12/149, який додавався.
За погодженням розірвання трудового договору за ініціативою власника із ОСОБА_4 на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, звертався і безпосередньо відповідач 07.02.2020 з листом №01-12/81.  На вказаний лист заступником Міністра В. Головатенко було роз`яснено положення ст.40 КЗпП України та вказано на необхідність надання до міністерства підтверджуючих документів для розірвання  трудового договору за ініціативою власника із ОСОБА_4 на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України. При цьому, було вказано, що у разі надходження відповідних документів лист буде розглянуто додатково (лист від 13.03.2020 №26/1.9-22.2-6559 а.с.97).  
Будь-які інші листи-погодження Міністерства енергетики та захисту довкілля України на звільнення позивача відсутні, що підтвердила в судовому засіданні і свідок ОСОБА_5 - фахівець з кадрів. 
Таким чином, відповідачем не було отримано у встановленому законом порядку погодження на звільнення позивача, що передбачено п.3.7 розділу 3 Положення про природний заповідник «Древлянський», яке затверджено наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.12.2011 №550 (у редакції наказу Мінекоенерго від 23.10.2019 №350). 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на період встановлення карантину на всій території України та відповідні довідки на підтвердження заяви, тобто скористався своїм установленим законом правом на відпустку без збереження заробітної плати, передбачену ст.26 Закону України «Про відпустки», ч.2 ст.84 КЗпП України, не отримавши від Міністерства енергетики та захисту довкілля   згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що перебування позивача у відповідній відпустці унеможливлює звільнення останнього за прогул на підставі         п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із чим наказ про звільнення позивача з роботи підлягає скасуванню з поновленням його на посаді.  
Правильним   є рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди з наступних підстав.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, визначивши характер правопорушення та врахувавши вимоги розумності і справедливості, глибину фізичних та душевних страждань, які зазнав позивач пов`язаних із звільненням з роботи, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення для відшкодування моральної шкоди, правомірно визначив розмір відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 2 240 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача щодо не застосування судом першої інстанції практики Європейського суду щодо відшкодування моральної шкоди колегія суддів відхиляє, оскільки розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
З`ясувавши обставини справи та врахувавши вимоги розумності і справедливості, суд першої інстанції цілком правомірно визначив розмір відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 2240 грн, оскільки заявлений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 15000  грн є завищеним, та не відповідає характеру правопорушення, та вимогам розумності та справедливості, а також не є виваженим і визначений суб`єктивно позивачем.
За викладених обставин суд апеляційної інстанції не вбачає належних та достатніх правових підстав для визначення більшого розміру відшкодування позивачу моральної шкоди, а тому доводи позивача в цій частині також відхиляє.
Доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував існування душевних страждань, що свідчить про відсутність моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки звільнення позивача з роботи призвело до порушення його законних прав та спричинення моральних страждань, позивачу було спричинено моральну шкоду, розмір якої, враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП України, суд першої інстанції правомірно визначив у сумі 2240 грн.
Що стосується судового рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Із займаної посади позивача звільнено 25 травня 2020 року, відповідно до зміненого наказу № 41-к від 25 травня 2020 року.
Рішення районного суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі ухвалено 17 червня 2021 року.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції провів розрахунок заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу за листопад 2019 року в розмірі 8042,58 грн та грудень 2019 року в розмірі 7 116, 00 грн 2019 року.
З наданої апеляційному суду відповідачем довідки про заробітну плату позивача вбачається, що позивач перед звільненням у квітні, березні 2020 року перебував у відпустці та на лікарняному, у лютому та січні 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
А тому, для обчислення середньої заробітної плати необхідно виходити із виплат за листопад та грудень 2019 року, де ОСОБА_1 відпрацював 17 робочих днів у листопаді 2019 року та 15 робочих днів у грудні 2019 року.
При цьому за листопад 2019 року нараховано заробітну плату у розмірі 8 176, 82 грн, яка складається із окладу в розмірі 5053,08 грн, премії 1010,62 грн, надбавки за стаж 505,31 грн, премії до свята в розмірі 300, 00 грн, індексації в розмірі 62, 22 грн та лікарняних в розмірі 1111,35 грн, у грудні 2019 року нараховано заробітну плату в розмірі 7116, 00 грн, з яких  оклад 4 458, 60 грн, премія  891,72 грн, надбавка за стаж 445,86 грн, індексація зарплати 65,16 грн, лікарняні 1254, 66 грн.
Відповідно до абз. б. п.4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (Порядок) від 08.02.1995 № 100  при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати ( компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо. При обчисленні середньої заробітної плати, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника ( за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
З огляду на наведене до обрахунку заробітку за листопад 2019 року включається оклад в розмірі  5053, 08 грн, премія 1010, 62 грн, надбавка за стаж 505,31 грн, індексація зарплати в розмірі 62,22 грн, всього 6 631,23 грн. Відповідно до обрахунку заробітку за грудень 2019 року включається оклад в розмірі  4458, 60 грн, премія 891,72 грн, надбавка за стаж 445, 86 грн, індексація зарплати в розмірі 65,16 грн, а всього  5 861,34 грн, що разом становить 12 492, 57 грн.
Відповідно одноденний середній заробіток позивача становить 390,39 грн ( 12 492, 57 грн : 32 робочі дні, фактично відпрацьовані у листопаді та грудні 2019 року).
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 травня 2020 року по 17 червня 2021 року становить 104 624,52 грн ( 390,39 грн х 268 робочих днів) без вирахування податків та обов`язкових платежів.
Разом з тим, в уточненій заяві від 28 травня 2021 року ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 травня 2020 року по день поновлення на роботі в сумі 96 240, 69 грн. 
Тому, враховуючи вимоги ч.1 ст.13 ЦПК України, якою встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі позовних вимог заявлених ОСОБА_1 , а саме 96 240, 69 грн.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача необхідно змінити, збільшивши середній заробіток за час вимушеного прогулу з 82 852, 77 грн до 96 240, 69 грн без вирахування податків та обов`язкових платежів.
Згідно з частиною шостою, статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).
Вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі у 2020 році (ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 840,80 грн). Позивач звільнений від сплати судового збору за вказану позовну вимогу, відповідно до п.1ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Відтак, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Судом апеляційної інстанції задоволено позов на 88,5% (стягнуто 98480,69 грн х 100% : 111240,69 грн - оскаржувана сума). ОСОБА_1 сплатив 840,80 грн судового збору (840,80 грн х 88,5%:100%=744,10 грн). Відтак, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 744,10 грн судового збору.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20.08.2021 ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, яку задоволено частково. А тому, із природного заповідника «Древлянський» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 464,90 грн за подання апеляційної скарги позивачем.
Щодо додаткового рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 29 червня 2021 року, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Відповідно до ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч.3,4 ст.270 ЦПК України).
Додаткове рішення ухвалене судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального законодавства, оскільки суд при ухваленні судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі не допустив негайне виконання рішення в цій частині.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника природного заповідника «Древлянський» - Крейдіна Сергія Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року в частині стягнення з природного заповідника «Древлянський» на користь  ОСОБА_1  середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, збільшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 82 852, 77 грн до 96 240, 69 грн за період з 25 травня 2020 року по 17 червня 2021 року.
Визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь  ОСОБА_1 з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від  17 червня 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити. 
Стягнути з природного заповідника «Древлянський» на користь держави 840,80 грн судового збору. Стягнути з природного заповідника «Древлянський» на користь ОСОБА_1 744,10 грн судового збору за подання позову.
Стягнути з природного заповідника «Древлянський» на користь держави 464,90 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
В решті рішення залишити без змін.
Додаткове рішення Овруцького районного суду Житомирської області від  29 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 15 вересня 2021 року.

Головуючий 

Судді