ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

21 липня 2021 року      
м. Харків
Справа № 638/1923/20
Провадження № 22-ц/818/3012/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Кругової С.С.,
за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Держави України в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава,
третя особа: слідчий першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного Бюро розслідувань розташованого у місті Полтаві Момот Валерії Олексіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, третя особа: слідчий першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного Бюро розслідувань розташованого у місті Полтаві Момот Валерії Олексіївни про компенсацію моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Територіального управління Державного Бюро розслідувань у місті Полтаві, в особі Строженко А.І., на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2020 року, ухвалене суддею Цвіри Д.М., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ухваленням численних незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності відповідач 2 (Територіальне управління ДБР, розташоване у місті Полтава) спричинив йому глибокі моральні страждання. Так, 29.11.2018 в порядку ст. 214 КПК України він звернувся до уповноваженої особи прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області- Олефіра О.А.

05 квітня 2019 року посадової особою було внесено відомості до ЄРДР №420190000000260 за ознаками кримінального правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. 08 квітня 2019 року матеріали кримінального провадження №420190000000260 направлені до ТУ ДБР, розташоване в місті Полтава для проведення досудового розслідування. Зазначає, що моральні страждання йому було спричинено також через низку неправомірних рішень, прийнятих відповідачем-2, а саме третьою особою- слідчою Момот В.О. при здійсненні досудового розслідування. З метою відновлення своїх порушених прав, він був змушений неодноразово звертатись до судових органів в рамках кримінального провадження №420190000000260. Крім того, наголошує на тому, що в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню №420190000000260 відповідачем-2 неодноразово нехтувались вимоги чинного законодавства та приймались незаконні рішення, що також завдали непоправимої шкоди моральному благополуччю позивача. На його думку, з вини відповідачів він був вимушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань неможливості продовжити активне особисте життя, в особистій репутації, у власні безпеці, у впевненості у собі та в майбутньому, у недоторканості громадянина України, оскільки люди, що вчинили кримінальне правопорушення не покарані, що призвело до неможливості задовольняти актуальні для нього потреби в благополуччі сім`ї, відчутті гідності, соціальної та правової захищеності і вимагає від нього докласти значних додаткових зусиль для організації свого життя. Своєю тривалою бездіяльністю йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 1 267 548,00 грн.

У зв`язку із чим просив захисти його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача, застосувавши під час винесення рішення практику Європейського суду з прав людини та практику національного суду; стягнути на його користь з державного бюджету України через державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 267 548,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2020 року року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державної казначейської служби України (місце знаходження : 01601, м. Київ, вул. Бастіонна 6, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 37567646) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Державної казначейської служби України (місце знаходження : 01601, м. Київ, вул. Бастіонна 6, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 37567646 ), Територіального Управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава (місце знаходження: 36000, м. Полтава, вул. Соборності, 37, код ЄДРПОУ 42334163) на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 420 гривен 40 копійок - з кожного.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.

В апеляційній скарзі Територіальне управління Державного Бюро розслідувань у місті Полтаві, в особі Строженко А.І., просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до ст. 40,110 КПК України, слідчий є процесуальною самостійною особою у кримінальному провадженні і втручання у його діяльність осіб, що не мають на те законних підстав забороняється. Вказує, що суд дійшов висновку про спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди лише на підставі звернень останнього до слідчих суддів у кримінальному провадженні, якими скасовувалися процесуальні дії слідчого. Також посилається, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування передбачено ст .26 КПК України та є важливою гарантією захисут прав учасників кримінального провадження та сприяє виявленню й усуненню недоліків, допущених при його здійсненні. Позивачем не доведено протиправність дій або бездіяльності ТУ ДБР м. Полтави або його слідчими. Крім того, судом першої інстанції не надано оцінку й тому, що відповідні скарги ОСОБА_1 розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень КПК України, а питання правомірності дій посадових осіб ТУ ДБР у м. Полтава взагалі судом не розглядалося, оскільки за частиною 2 ст. 307 КПК України це не входить до повноважень слідчого судді. Також вказує, що судом не було враховано, що в Дзержинському районному суді розглядається значна кількість аналогічних необґрунтованих позовів ОСОБА_1 до ТУ ДБР у м. Полтава та до органів прокуратури, з тих самих підстав, з тих самих доводів, навіть за одними и тими же кримінальними провадженнями.

ОСОБА_1   надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведений факт порушення конституційних прав позивача, внаслідок бездіяльності відповідачів, про що свідчать відповідні судові рішення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 лиистопада 2018р. позивач, в порядку вимог ст. 214 КПК України, звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області Олефіром О.А. Проте, уповноважена особа прокуратури, в порушення ст.214 КПК України, протягом 24 годин в подання заяви, не внесла відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 29.11.2018р., внаслідок чого позивач звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав.

26 лютого 2019 слідчий суддя Червонозаводського районного суду м.Харкова виніс ухвалу, якою зобов`язав уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 29.11.2018р.

05 квітня 2019р. посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР 42019220000000260 за ознаками ну, передбаченого ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України.

08 квітня 2019р. матеріали кримінального провадження 420190000000260 направлені до ТУ ДБР в м. Полтава для проведення досудового розслідування.

10 травня 2019 слідчий ТУ ДБР в м. Полтаві Момот В. О. вручила позивачеві пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого по кримінальному провадженню № 42019220000000260.

Постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань Момот В.О. від 29 липня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання від 24 липня 2019 року по кримінальному провадженню №2019220000000260.

27 серпня 2019р. слідчий суддя Октябрського райсуду м. Полтави скасував постанову слідчого Момот В. О. від 29. 07.2019р. про відмову в задоволенні клопотання від 24.07.2019р. про призначення судово-психологічної експертизи.

Позивач неодноразово звертався із клопотаннями до слідчого ТУ ДБР в м. Полтави Момот В. О. про призначення судово-психологічної експертизи, сформулювавши відповідні запитання.

Крім того, позивач неодноразово впродовж періоду з липня 2019 року по січень 2020 року звертався до суду в порядку ст. 303 КПК України для реалізації свої прав в рамках досудового розслідування.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора в тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію;3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження№ 61-7053зпв18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18).

Отже, ухвали слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави про задоволення скарг ОСОБА_1 на постанови слідчого свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає ОСОБА_1 скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів Октябрського районного суду міста Полтави.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком колегії суддів, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

З огляду на викладене, колегія суддів виходить із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої належним чином не обґрунтований.

Доводи ОСОБА_1 про те, що обґрунтованість його позовних вимог підтверджується судовою практикою Верховного Суду безпідставні, так як у постановах Верховного Суду, на які посилається позивач, інші фактичні обставини справи.

Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися посадовими особами прокуратури Полтавської області у кримінальному провадженні, натомість колегією суддів не встановлено, а у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення його особистих немайнових чи процесуальних прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже, заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що правові підстави для застосування до спірних правовідносин норм статей 1173, 1174 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, - відсутні.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного Бюро розслідувань у місті Полтаві, в особі Строженко А.І. – задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2020 року – скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, третя особа: слідчий першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного Бюро розслідувань розташованого у місті Полтаві Момот Валерії Олексіївни про компенсацію моральної шкоди– відмовити.

Судовий збір в сумі 1261 грн.21 коп., сплачений за платіжним №35 від 09 лютого 2021 року, повернути з Державного бюджету Територіальному управлінню Державного Бюро розслідувань у місті Полтаві.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                     Н.П.Пилипчук

Судді –                                                                                        С.С. Кругова

                                                                                                       О.Ю. Тичкова