ОКРЕМА ДУМКА
 
01 вересня 2021 року                                                                           м. Київ
 
справа № 364/1128/13-ц
провадження № 61-11068св20
Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , залишено без задоволення.
Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 20 лютого               2019 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишено без змін
При залишенні без змін судових рішень судів попередніх інстанцій, якими визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця               ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 48021294 з примусового виконання виконавчого листа № 2/364/14, виданого 16 січня 2015 року Володарським районним судом Київської області, про стягнення зі ОСОБА_4 заборгованості в сумі 6 307 216,50 грн, колегія суддів суду касаційної інстанції виходила з того, що виконання боржником рішення суду у повному обсязі  підтверджується розписками стягувачів про повернення боргу. Проте за наявності розписок стягувачів про виконання боржником рішення суду у повному обсязі державний виконавцем всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» не вчинив дій щодо закінчення виконавчого провадження.
Однак з висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуюся з таких підстав.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частинами першою та другою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
В частині другій вказаної статті Закону зазначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Тобто Законом України «Про виконавче провадження» саме на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду.
Детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.
Прийняттю державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження мають передувати певні дії відносно боржника, послідовність яких визначена Закону № 1404-VIII.
У справі, яка є предметом перегляду, написані стягувачами розписки та заяви про закінчення виконавчого провадження датовані 08 червня 2018 року, а                 27 червня 2018 року ОСОБА_1 відкликала заяву, пославшись на те, що вона подана передчасно і сума боргу повернута лише частково.
Управління державної виконавчої служби під час розгляду цієї справи наголошувало, що рішення суду по суті залишається не виконаним у повному обсязі, стягувачи відкликали свої розписки про повернення боргу та з приводу їх написання звернулися до правоохоронних органів і відповідні дані внесені до ЄРДР.
Свою заяву про закінчення виконавчого провадження боржник ОСОБА_4 подав 06 липня 2018 року, тобто вже після відкликання заяви стягувачами щодо виконання рішення суду та сплати боргу.
За таких обставин вважаю, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення скарги й визнання  неправомірною бездіяльності головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Перепелиці А. В. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 16 січня 2015 року Володарським районним судом Київської області, про стягнення зі ОСОБА_4 заборгованості в сумі 6 307 216,50 грн, не врахували, що у державного виконавця були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» з огляду на те, що беззаперечних доказів фактичного виконання боржником в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом не було. Обставини оплати боржником боргу, стягнутим за рішенням суду, його розміру тощо, могли бути перевірені державним виконавцем в межах відкритого виконавчого провадження, з врахуванням прав та інтересів всіх сторін виконавчого провадження, визнання судами неправомірної бездіяльності виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням в повному обсязі рішення, фактично зобов`язує державного виконавця закінчити виконавче провадження,  що за виниклих обставин є передчасним та не відповідає засадам виконавчого провадження - верховенству права та обов`язковості виконання рішень (стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Суддя                                                                              М. Є. Червинська