Ухвала
Іменем України
 
12 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/3506/19
провадження № 61-12742ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 26 червня 1998 року сторони уклали шлюб. 06 червня 2006 року, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира придбана за кредитні кошти. У спірній квартирі зареєстровані вона, її чоловік та їх спільний неповнолітній син. Наразі вона дізналася, що іпотека на вказану квартиру і досі зареєстрована за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») на підставі іпотечного договору від 06 червня 2006 року. До останнього часу вона була впевнена, що її чоловік сплатив усю заборгованість за кредитом та квартира вже вільна від обтяження і вони можуть в ній спокійно проживати. Однак представники банку почали регулярно навідуватися до її квартири, намагалися проникнути до неї і сфотографувати для проведення оцінки. Крім того, представники банку повідомили їй, до право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» в позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження в договорі іпотеки. Відповідач не погодився на поділ квартири, тому вона була змушена звернутися до суду з цим позовом.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1  право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу та в інтересах сім`ї, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
 
28 липня 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не виконав взятих на себе кредитних зобов`язань перед ПАТ «Укрсоцбанк», тому такий вибірковий поділ (тобто поділ лише майна без поділу зобов`язань, виконання яких забезпечено спірним майном) явно свідчить про те, що сторони діяли на шкоду кредитору, зловживаючи матеріальними правами. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При цьому суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі   № 726/831/15-ц, від 20 травня 2019 року у справі № 461/12463/15-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 638/8669/18, від 14 серпня 2019 року у справі   № 500/4169/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 183/5223/16, від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що 26 червня 1998 року у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів міста Києва було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 455.
 
У шлюбі сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 06 червня 2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком О. П., ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 489 850 грн, що за курсом Національного банку України на день укладання договору еквівалентно 97 000 доларам США. 
 
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 лютого 2019 року № 155434968 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , а  іпотекодержателем спірної квартири є Акціонерний комерційний банк «Укрсоцбанк».
 
Також судами встановлено, що договір іпотечного кредиту від 06 червня 2006 року № 2066д, сторонами якого є Акціонерний комерційний банк «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , було укладено для потреб сім`ї.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
 
Також апеляційний суд виходив з того, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
 
Зазначені висновки узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 444/1456/16-ц (провадження                     № 61-16955св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 359/2582/17 (провадження № 61-21259св19).
 
Встановивши, що спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу та в інтересах сім`ї, суди дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири. 
 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк», апеляційний суд виходив з того, що положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. В свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. 
 
Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19 (провадження № 61-7979св20), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц (провадження № 14-124цс19) зазначено, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини в цій справі свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
 
З огляду на зазначене поділ предмета іпотеки між подружжям і фактична зміна виду спільної власності зі спільної сумісної на спільну часткову не порушує прав іпотекодержателя.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц, від 20 травня 2019 року у справі № 461/12463/15-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 638/8669/18, від 14 серпня 2019 року у справі   № 500/4169/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 183/5223/16, про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18, про те, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові, не заслуговують на увагу, оскільки вказані правові висновки необхідно застосовувати з урахуванням встановлених судами обставин цієї справи.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі 337/474/14-ц (провадження                      № 61-15813сво18) вказано, що недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.
 
Тобто наведені заявником у касаційній скарзі обставини щодо недобросовісності поведінки сторін, зловживання ними правами, а також наявність негативних наслідків для нього як кредитора підлягають доказуванню.
 
Суди попередніх інстанцій в цій справі не встановили недобросовісності поведінки сторін і дійшли висновку про відсутність негативних наслідків для кредитора у зв`язку з поділом спірної квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки іпотека квартири не припинилася та продовжує існувати в тому ж обсязі і на тих же умовах, що існували до вирішення пред`явленого позову.
 
Отже, висновки апеляційного суду, за встановлених обставин цієї справі, не суперечать наведеним заявником правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц, від 20 травня 2019 року у справі № 461/12463/15-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 638/8669/18, від 14 серпня 2019 року у справі № 500/4169/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 183/5223/16, від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18.
 
Доводи касаційної скарги щодо неврахування правових висновків Верховного Суду зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів. 
 
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко