П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/2031/21	
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду  від   12.05.2021 по справі № 400/2031/21 за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення недоплаченої суддівської винагороди, –

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області 7 120,94 грн. недоплаченої суддівської винагороди за березень 2021 року. 
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що відповідно частини 3 статті 135 Закону України “Про судоустрій та статус суддів” базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” встановлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для працездатних осіб з 1 січня – 2 270 грн. Однак відповідачем за березень 2021 року нараховано суддівську винагороду із застосуванням розміру прожиткового мінімуму 2 102 грн., що є меншим ніж гарантовано законодавством та є порушенням права на оплату праці.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що ТУ ДСА діяло на підставі, в межах і в спосіб, передбачені законодавством а саме на підставі статті 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 12 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції неправильно застосував норми права, оскільки потрібно мати сміливість і застосувати норму статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де зазначено про обчислення посадового окладу судді виходячи з "30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року". Ні про які нові правові категорії під назвою «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді" ані в Законі України "Про судоустрій і статус суддів", а ні в Законі України "Про прожитковий мінімум" не йдеться.

Обставини справи.

Судом   встановлено, що Президент України № 760/2019 указом від 17 жовтня 2019 року призначив ОСОБА_1 на посаду судді Ленінського районного суду міста Миколаєва.
У березні  2021 року відповідач нарахував ОСОБА_1 суддівську винагороду, для визначення суми якої використовувалася величина під назвою “розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року”, в розмірі 2 102,00 грн.
Розмір посадового окладу позивача за березень 2021 року склав 69 366,00 грн. ( 2102,00 х 30 х регіональний коефіцієнт 1,1), що підтверджується змістом розрахункового листа за березень 2021 року (а.с. 2).
Вважаючи, що розмір винагороди позивача не відповідає розміру, установленому спеціальним Законом, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, виходячи з положень статті 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” із застосуванням для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн., відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними у зазначений період, та вчинені в межах повноважень. А отже, не є протиправними.
Відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату  у вищому розмірі, ніж це передбачено законодавством України. 
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України “Про судоустрій та статус суддів” від 02.06.2016 № 1402-VIII, Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік”.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Спірним у даній справі є питання щодо того, який показник має бути врахований при обчисленні суми суддівської винагороди: "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2 102,00 гривень" або "прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня – 2 270,00 гривень".
Відповідно частини 1 статті  135 Закону України “Про судоустрій та статус суддів” від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі – Закон України № 1402) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” установлено у 2021 році прожитковий мінімум  для працездатних осіб:
з 1 січня – 2270 гривень, з 1 липня – 2379 гривень, з 1 грудня – 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня – 2102 гривні.
працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня – 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень;
осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.
З наведеної статті вбачається, що розширення переліку розрахункової величини, у даному випадку прожиткового мінімуму, стосується не лише суддів, а поширюється на широку сферу суспільних відносин.
Відповідно статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники коштів поділяються на головних розпорядників та розпорядників нижчого рівня.
Згідно з частинами 1, 2 статті  23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Статтею 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дії ТУ ДСА щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, виходячи з положень статті  7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” із застосуванням для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн., відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними у зазначений період, та вчинені в межах повноважень. А отже, не є протиправними.
Також слушним апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції з того приводу, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату  у вищому розмірі, ніж це передбачено законодавством України. 
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що ні про які нові правові категорії під назвою «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді" ані в Законі України "Про судоустрій і статус суддів", а ні в Законі України "Про прожитковий мінімум" не йдеться, з огляду на таке.
Відповідно до положень Закону України “Про прожитковий мінімум” від 15.07.1999 № 966-XIV, прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення:
дітей віком до 6 років;
дітей віком від 6 до 18 років;
працездатних осіб;
осіб, які втратили працездатність.
На переконання суду апеляційної інстанції, законодавцем у Законі України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” фактично було розширено перелік основних соціальних і демографічних груп населення та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, прокурорів окружної прокуратури та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. 
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Отже, не можна стверджувати,  що встановлення  окремих розмірів прожиткового мінімуму для суддів, прокурорів окружної прокуратури та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами змусила заявника нести індивідуальний та надмірний тягар.
Близькі за змістом правові  висновки   висвітлені   у п.78 рішення Європейського суду  з прав людини  у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia) від 19 червня 2012, заява № 17767/08.  
При цьому, стаття 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” є діючою та не визнана у законному порядку не конституційною.
При вирішені спірного питання  враховує принцип презумпції конституційності згідно якого закон може бути визнаний неконституційним винятково на таких підставах, які передбачають чітке, недвозначне, поза розумним сумнівом порушення конституції, а не в результаті сумнівних аргументативних маніпуляцій. Хоча цей принцип прямо не закріплений у Конституції України (має імпліцитний характер), його значення визнають усі сучасні конституційні держави. ( див, зокрема, окрему  думку судді Конституційного Суду України Лемака В. В. стосовно Рішення у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень абзацу першого пункту 40 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України від 11 жовтня 2018 року N 7-р/2018).
Доводи  позивача  не містять  підстав, які передбачають чітке, недвозначне, поза розумним сумнівом порушення Конституції  відповідачем під час застосування до спірних правовідносин  відповідної норми Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік”.
Поряд з наведеним, колегія суддів вважає за доцільне вказати, що відповідно до статті 8 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” у 2021 розмір  мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 1 січня  становить - 6000 гривень, натомість розмір суддівського утримання  позивача  у спірний період  складав 99 980,15 грн.
Важливо відмітити, що новий розмір  суддівського утримання  апелянта з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді не є   меншим  ніж  заробітна плата за попередній рік. У зв`язку із чим зберігається, по суті, первісна вимога еквівалентності його спеціального права, і оскільки  розмір  суддівського утримання, як і раніше, значно вище ніж у середня заробітна плата по Україні, тим самим підтримується ідея більш щедрої схеми соціального забезпечення для суддів.
Аналогічний підхід  щодо еквівалентності  спеціального права судді висвітлено у пункті 77  рішення Європейського суду  з прав людини  у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia) від 19 червня 2012, заява № 17767/08. 
          Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити,  що задоволення позову та зобов`язання  ДСА нарахувати   суддівську винагороду з урахуванням  іншого показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на законодавчому рівні  не застосовується до суддівської винагороди  призведе  до порушення статі 75 Конституції  України.
Так, відповідно до статті  75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.
Згідно з Рішенням КС України від 17.10.2002 № 17-рп/2002 (справа щодо повноважності Верховної Ради України) парламент за своєю природою є представницьким органом державної влади, що здійснює законодавчу владу, а тому жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони; повноваження ВР України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях ВР України під час її сесій.
З метою роз`яснення понять «рішення» та «акт», які вживаються у статті 91 Конституції України, КСУ ухвалив Рішення від 14.10.2003 № 16-рп/2003, в якому зазначив, що прийняття рішень ВР України здійснюється виключно на її пленарних засіданнях і являє собою процес формування та вираження волі парламенту України; рішення ВР України є результатом її волевиявлення і ухвалюються на колегіальній основі; волевиявлення ВР  України з питань, віднесених до її відання, реалізується шляхом голосування народних депутатів України; під терміном «акти», який вживається у статті 91 Конституції України, треба розуміти рішення ВР України з питань, віднесених до її компетенції, тобто документи, що приймаються визначеною Конституцією України кількістю голосів народних депутатів України у формі законів, постанов тощо.
Крім того, до виключної компетенції Верховної Ради України належить: прийняття законів про визнання такими, що втратили чинність інших законів; внесення змін до чинних законів; прийняття законів про визначення порядку та строків набрання чинності законів.
Таким чином, застосування у спірних правовідносинах саме  показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб відноситься до виключної компетенції ВР  України.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду  від      12.05.2021 по справі № 400/2031/21 – залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.