21.07.21
22-ц/812/1384/21
Єдиний номер справи 489/3691/20 
Провадження 22-ц812/1384/21                         Головуючий по 1 інстанції Кирильчук О.І. 
                                Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.

П О С Т А Н О В А 
І м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2021р.                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі: 
Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О., 

секретар судового засідання – Андрієнко Л.Д.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2021р. 
за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним реєстраційного запису та його скасування, визнання права довічного володіння і користування квартирою,

встановила:

У серпні 2020р. ОСОБА_1 пред`явив позов до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , а після подальших уточнень (доповнень) також і до ОСОБА_4 , та остаточно просив:
-визнати незаконним та скасувати з моменту вчинення 06.06.2019р. реєстраційний запис про зняття його з реєстрації місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1 , вчинений Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради; 
-визнати право довічного володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 до надання йому власником цієї квартири безоплатно іншого постійного благоустроєного житлового приміщення у відповідності з вимогами ст.113 ЖК УРСР.
Позивач зазначав, що 04.09.2008р. за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 .
22.11.2011р. під впливом тяжких обставин, пов`язаних зі скоєнням дорожньо-транспортної пригоди і загибеллю людини з метою приховання квартири від можливого звернення стягнення за цивільними позовами потерпілих у кримінальній справі, подарував квартиру колишній дружині ОСОБА_5 , але в подальшому продовжував в ній жити, володіти та розпоряджатись нею.
Після розладу його відносин з ОСОБА_5 , вона таємно, без його повідомлення та узгодження з ним, 27 жовтня 2017р. подарувала квартиру своєму сину ОСОБА_6 , що спонукало його пред`яити позов до останніх про визнання цього правочину недійсним, як укладеного під впливом тяжких обставин, витребування квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 та відшкодування моральної шкоди. 
За наслідками розгляду справи у задоволені позову судами першої і апеляційної інстанцій відмовлено, а справа в даний час перебуває в касаційному суді, який зупинив дію рішень попередніх судів. 
Перша продаж квартири після дарування її ОСОБА_6 відбулась 28.12.2017р. на користь ОСОБА_7 - подруги ОСОБА_5 під час дії ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.12.2017р. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, заборону її відчуження, оприлюдненою в ЄДРСРУ 27.12.2017р.
Про перехід права власності на квартиру до ОСОБА_3 він дізнався із судової повістки-повідомлення від 28.05.2019р. та ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.05.2019р. про відкриття провадження у цивільній справі № 489/851/19 за позовною заявою ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.
09.01.2018р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено безпроцентний договір позики на 100000 грн. та іпотечний договір про передачу придбаної ОСОБА_7 квартири в заставу (іпотеку) ОСОБА_3 в забезпечення позики. 
ОСОБА_7 позику, отриману від ОСОБА_3 за договором від 09.01.2018р. у встановлений договором позики строк не повернула та уклала з ОСОБА_3 договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.08.2018р. 
На підставі цього договору приватний нотаріус Ягужинська К.Т. 22.08.2018р. під час дії ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.12.2017р. у справі № 489/6021/17 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, заборону її відчуження, яка діяла до 02.04.2019р., зареєструвала право власності на квартиру за ОСОБА_3 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019р. позов ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення залишено без розгляду, а тому він вважав, що правомірно зареєстрований у спірній квартирі та проживав до 03 липня 2019р. без будь-яких перешкод та за власний рахунок робив у ній поточні ремонти, сплачував комунальні послуги, хоча щороку з березня-квітня до кінця жовтня переїжджав в належний йому садовий будинок, розташований в садівничому товаристві «Нива» на території Кир`яківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, але періодично, майже кожні півтора-два тижні бував у квартиру.
03 липня 2019р. потрапити до квартири він не зміг та був позбавлений можливості користуватись нею.
В січні 2020р. квартира була виставлена ОСОБА_3 на продаж та від ріелтора він дізнався, що в квартирі відсутні зареєстровані особи, у тому числі і він та звернувся з проханням про попередження потенційного покупця про перебування квартири у незавершеному судовому спорі. 
11 січня 2020р. до Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради він подав заяву про поновлення його реєстрації в квартирі у зв`язку з протиправним зняттям з реєстрації без надання йому іншого житла на яку 24 січня 2020р. отримав відповідь, що процедура зняття з реєстрації місця проживання проведена державним реєстратором департаменту згідно з вимогами чинного законодавства, а право користування квартирою він повинен встановлювати в судовому порядку. 
Не погодившись з висновком Департаменту 27.01.2020р., оскільки всупереч ст.ст.7,91 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» разом із заявою про зняття з реєстрації місця проживання не було надано документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання, а тому в його паспорті зберігається штамп про реєстрацію, він звернувся зі скаргою до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області.
За результатами проведених перевірок ДМС та її територіальні органи надсилають органу реєстрації акт щодо врахування рекомендацій (пропозицій) чи усунення виявлених недоліків, порушень.
У відповіді УДМС в Миколаївській області на його скаргу від 24.02.2020р. він отримав відписку. З цього приводу ним 12.03.2020р. головному спеціалісту відділу регіонального представництва в південних областях - регіональному представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Миколаївській області було направлено скаргу на порушення його прав УДМС в Миколаївській області.
Листом регіонального представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Миколаївській області від 20.03.2020р. йому було повідомлено про встановлення його прав та зобов`язано УДМС в Миколаївській області повторно розглянути його скаргу та надати йому обґрунтовану відповідь.
Листом УДМС в Миколаївській області від 10.04.2020р. йому було надано повторну відповідь на його скаргу. 
У червні 2020р. йому стало відомо, що за договором купівлі-продажу від 01.06.2020р. ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_4 , якому він 18 червня 2020р. направив письмове попередження про шахрайство та можливу втрату житла.
Відчужувачем квартири ОСОБА_3 всупереч чинного законодавства іншого жилого приміщення йому надано не було, квартира вибула з користування поза його волею, іншого житла він не має, є особою похилого віку, непрацездатним пенсіонером, що страждає на тяжкі хвороби, безперервно більше 10 років проживав у квартирі, а тому є доцільним на підставі ст.ст.395,397,398 ЦК визнати право довічного володіння і користування квартирою до надання йому безоплатно іншого житлового приміщення незважаючи на наявність будь-якого власника цієї квартири та на остаточні результати розгляду касаційним судом вищевказаної цивільної справи.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2021р. у задоволені позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Представник ОСОБА_3 , в поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.   
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову задоволені позову, суд виходив з того, що позивач обрав спосіб захисту свого права, який не передбачено ст.16 ЦК, а також, що відсутні законні підстави для втручання у право власності останнього власника спірної квартири.
Проте з таким висновком суду погодитись не можна.
За правилами ч.2 ст.16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ст.14 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.
Таким чином, заявлені  ОСОБА_1  вимоги щодо незаконності зняття його з реєстрації місця проживання по суті і є оскарженням рішення органу реєстрації, а тому висновок суду про обрання позивачем неналежного способу захисту є помилковим.  
При вирішенні цих позовних вимог колегією суддів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 
22 листопада 2011р. ОСОБА_1 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 . Після вчинення вказаного договору, ОСОБА_1 з реєстраційного обліку не знімався. 
27.10.2017р. ОСОБА_5 подарувала спірну квартиру ОСОБА_6 , який не ставив питання перед ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку.
28.12.2017р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-лродажу спірної квартири, при збережені ОСОБА_1 реєстрації місця проживання. 
09.01.2018р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено безпроцентний договір позики на 100000 грн. та іпотечний договір про передачу придбаної ОСОБА_7 квартири в заставу (іпотеку) ОСОБА_10 в забезпечення позики. 
ОСОБА_7 позику, отриману від ОСОБА_3 за договором від 09.01.2018р. у встановлений договором позики строк не повернула та уклала з ОСОБА_10 договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.08.2018р. 
На підставі цього договору приватний нотаріус Ягужинська К.Т. 22.08.2018р. зареєструвала право власності на квартиру за ОСОБА_3 
14.11.2018р. ОСОБА_11 направлено нотаріально посвідчену вимогу про виселення зі спірної квартири у місячний строк, однак останній відмовився отримати цю вимогу, у зв`язку із чим вона була повернута відправнику (приватному нотаріусу), з відміткою поштового відділення про таку відмову.
06.06.2019р. до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради звернулась із заявою представник ОСОБА_3 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.08.2018р., зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.01.2018р.
Цього ж дня державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Ольгою Харченко прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .
Дане рішення державного реєстратора є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_3 , який набув право власності на спірну квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя не було надано судового рішення про виселення ОСОБА_11 у зв`язку з його відмовою виселитись із іпотечного майна в досудовому порядку, як того вимагають положення ст.40 Закону «Про іпотеку», ст.109 ЖК УРСР.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_11 про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення хоча і був з травня 2019р. у провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва, але ухвалою від 16 липня 2019р. його було залишено без розгляду.
За таких обставин державний реєстратор повинен був відмовити у знятті з реєстрації місця проживання  ОСОБА_11 на підставі ст.91 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію, тому що договір про задоволення вимог іпотекодержателя сам по собі, тобто за відсутності судового рішення про виселення не є документом, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.
В той же час, вимоги про визнання права довічного володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 до надання власником цієї квартири безоплатно іншого постійного благоустроєного житлового приміщення у відповідності з вимогами ст.113 ЖК УРСР є безпідставними.
Так, розпоряджаючись квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_11 не обумовив з ОСОБА_5 довічне право на володіння і користування цим майном, а в обраному ними для цієї мети договорі даруванні, який було укладеному ними і не міг цього обумовити відповідно до положень ч.2 ст.717 ЦК. 
Даний правочин у подальшому хоча й оспорювався ОСОБА_11 , однак у задоволені позову про визнання його недійсним відмовлено.
У такому разі слід вважати, що ОСОБА_11 розпорядився вільно і на власний розсуд спірною квартирою за правочином презумпція правомірності якого не спростована (ст.ст.12,204 ЦК).
Отже, якщо право довічного володіння і користування не виникло у ОСОБА_11 за вказаним договором, то і у наступних власників квартири відповідно не виникло такого обов`язку щодо забезпечення позивача таким правом, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст.398 ЦК. До того ж відповідачі, як останні власники квартири не пов`язані з позивачем родинними відносинами та не були членами його сім`ї.
Право користування чужим майном може бути встановлене за рішенням суду (ст.402 ЦК), але на підставі відповідних позовних вимог, які у даній справі не заявлялись. 
Оскільки суд відмовляючи у задоволені цих вимог виходив з інших підстав, то рішення суду підлягає скасуванню і в цій частині.
З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та пропорційного розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК, сплату яких позивачу було відстрочено.
Керуючись ст.ст.367,374,376,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2021р. скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Ольги Харченко від 06 червня 2019р. про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради та ОСОБА_1 в дохід держави по 2102 грн. судового збору у зв`язку з розглядом справи в судах першої і апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови виготовлено 21 липня 2021р.

Головуючий:        Судді: