ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 липня 2021 року
м.Харків
справа №643/10358/20
провадження №22-ц/818/3503/21
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Котелевець А.В., Кругової С.С.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),
третя особа – ОСОБА_2 , 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа - ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року, постановлене під головуванням судді Демченко С.В.,-
в с т а н о в и в :
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа - ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам у розмірі 120 000 гривень, нарахованих Московським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за період часу з червня 2015 року по квітень 2020 року, стягнути з відповідача на його користь судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 гривень та витрати на адвоката у розмірі 15 000 гривень.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа - ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам - відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи та не надав належної оцінки доказам, на які посилався позивач в обґрунтування позовної заяви. Зазначає, що заборгованість утворилась не з вини позивача, аліменти були нараховані лише у 2020 році за 5 минулих років. Суд першої інстанції не прийняв до уваги та не надав належної оцінки фактам, які тривали у період з 2015 року по 2020 рік. Зазначає, що з 2003 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_4 , від шлюбу мають неповнолітню дитину – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В кінці квітня йому стало відомо, що ОСОБА_2 звернулася до виконавчої служби про стягнення з нього аліментів на утримання спільної дитини. Зазначає, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 червня 2015 року і до повноліття дитини. 07 травня 2020 року ОСОБА_1 було надано розрахунок заборгованості по аліментам, які нараховувалися, виходячи з середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості з червня 2015 року по час звернення до суду з позовною заявою, сума заборгованості склала 120 000 грн. з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів. Вважає, що нарахування заборгованості відбулося з порушенням діючого законодавства, оскільки у період часу з 2015 року по березень 2020 року він разом з ОСОБА_2 та їх спільної дочкою проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Враховуючи те, що ОСОБА_2 звернулася до виконавчої служби лише у квітні 2020 року, тобто після припинення спільного проживання однією сім`єю, тому нарахування заборгованості з 2015 року по березень 2020 року є незаконним та безпідставним, оскільки в зазначений період він опікувався дочкою, придбавав їй одяг, іграшки, ліки та сплачував вартість за відвідування гуртків, після припинення спільного проживання позивач в добровільному порядку сплачує аліменти на утримання дочки.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що проживання позивача разом з ОСОБА_2 у період з червня 2015 року по квітень 2020 року та часткового надання матеріальної допомоги у розмірі, що не відповідає розміру аліментам, встановленим законом, що підтверджено у судовому засіданні поясненнями сторін по справі та показаннями свідків, не є тією обставиною, яка у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України має істотне значення, отже не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами.
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що з 2003 року ОСОБА_1 перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. 
Від шлюбу мають неповнолітню дочку – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 червня 2015 року, і до повноліття дитини на користь матері дитини ОСОБА_2 .
На виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року судом 26 листопада 2015 року виданий виконавчий лист №643/9510/15-ц.
21 квітня 2020 року старшим державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бакало В.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61859649 з виконання виконавчого листа №643/9510/15-ц, виданого 26 листопада 2015 року Московським районним судом м. Харкова(а.с.8). 
21 квітня 2020 року старшим державним виконавцем Бакало В.О. постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 квітня 2020 року направлено боржнику ОСОБА_1 та стягувачу ОСОБА_2 (а.с.7).
22 квітня 2020 року старшим державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бакало В.О. винесено постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 61859649 та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , оскільки боржником у добровільному порядку борг не сплачується (а.с.11-12).
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 07 травня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим листом по справі №643/9510/15-ц, виданим 26 листопада 2015 року Московським районним судом м. Харкова, за період з 10 червня 2015 року по 01 травня 2020 року складає 93521 грн. 83 коп.(а.с.9-10).
Старшим державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Бакало В.О. надано відповідь на запит адвоката Петренко О.М. щодо неможливості здійснення перерахунку заборгованості з 21 квітня 2020 року, оскільки це суперечить чинному законодавству(а.с.5). 
Отже між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання аліментних зобов`язань.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він позбавлений фінансової можливості сплатити борг у 120 000 тисяч гривень(з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів), що утворився не з його вини у такому великому розмірі, оскільки рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 червня 2015 року і до повноліття дитини, але до виконавчої служби ОСОБА_2 звернулась лише у квітні 2020 року. Вважає, що нарахування заборгованості відбулося з порушенням діючого законодавства, оскільки у період часу з 2015 року по березень 2020 року він разом з ОСОБА_2 та їх спільної дочкою проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, суд першої інстанції виходив з того, що проживання позивача разом з ОСОБА_2 у період з червня 2015 року по квітень 2020 року та часткового надання матеріальної допомоги у розмірі, що не відповідає розміру аліментам, встановленим законом не є тією обставиною, яка у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України має істотне значення, отже не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами.
Апеляційний суд не може погодитись із даними висновками, виходячи із наступного.
Право та порядок на звернення до суду за захистом прав, свобод чи законних інтересів визначається процесуальним законом.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.  
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Виходячи зі змісту вищенаведених законодавчих норм, спір щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами виникає між сторонами виконавчого провадження стягувачем та боржником. Вимога щодо розміру заборгованості за аліментами виникає між стороною виконавчого провадження (стягувачем та/чи боржником) і державним виконавцем, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментам суд першої інстанції не звернув увагу на існування спору щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментам, а не спору щодо розміру визначеної заборгованості.
Таким чином, вирішення питання про звільнення від сплати заборгованості за аліментами покладається на стягувача по виконавчому провадженню (права якого безпосередньо стосується даного позову), а не орган державної виконавчої служби.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.
На стадії апеляційного провадження Цивільним процесуальним кодексом не передбачено залучення до участі в справі відповідачів.
Розгляд справи за таких обставин позбавляє суд апеляційної інстанції можливості зробити висновок щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог стосовно звільнення від сплати заборгованості по аліментам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам слід відмовити, оскільки до участі у справі не залучено належного відповідача, стягувача (права якого безпосередньо стосується даних позовних вимог), тобто невірно визначений суб`єктний склад учасників справи.
З огляду на викладене, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року підлягає зміні з підстав, передбачених п.4ч.1ст.376 ЦПК України, із викладенням мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року змінити, відмовити у задоволенні позову з мотивів, викладених в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
  Головуючий:                                                                                 О.В. Маміна
   Судді:                                                                                   А.В. Котелевець
                                                                                             С.С. Кругова