ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" липня 2021 р.                            Справа№ 910/19979/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Попікової О.В. 
 
за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від                     07.07.2021,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція"
на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021, повний текст складено 12.04.2021
у справі №910/19979/20 (суддя Спичак О.М.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Руденка Олександра Петровича
до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція"
про    стягнення 585 662,79 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
16.12.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Руденка Олександра Петровича (надалі - позивач) з вимогами до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (надалі - відповідач) про стягнення 585 662,79 грн, з яких: 546527,88 грн основного боргу, 25624,05 грн пені, 6406,01 грн 3% річних та 7104,85 грн інфляційних втрат.

Позов мотивовано тим, що відповідач не виконав свого зобов`язання з оплати товару, поставленого позивачем за Договором поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 (за видатковою накладною №3121 від 19.06.2020), у зв`язку з чим у відповідача виникла вказана заборгованість.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/19979/20 позов задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" на користь Фізичної особи-підприємця Руденка Олександра Петровича суму основного боргу у розмірі 546 527 грн 88 коп., 3% річних у розмірі 6 361 грн 23 коп., інфляційні втрати у розмірі 7 104 грн 85 коп. та судовий збір у розмірі 8 399 грн 91 коп. В іншій частині позову відмовлено. 

Суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог у задоволеній частині. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду  міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/19979/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача  3% річних у розмірі 6 361 грн 23 коп. та інфляційних втрат у розмірі 7 104 грн 85 коп. та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні таких позовних вимог позивача відмовити.  

В обґрунтування вимог апеляційної скарги  скаржник посилається  на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,  неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Відповідач вказав на неправильність розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, здійснених позивачем, та зауважив про безпідставність нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму ПДВ.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної                    скарги по суті.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/19979/20. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 14.06.2021 о 14:40 год.  Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 09.06.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань, пояснень, доповнень в письмовій формі до 09.06.2021. Довести до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою. 

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 розгляд справи було відкладено до на 07.07.2021  о 14 год. 00 хв.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.  

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України   та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3   ст. 263 ГПК України   не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.  

Явка представників сторін.

В судове засідання від 07.07.2021 учасники справи не з`явилися.

Про час та місце судового засідання належним чином повідомлені у відповідності до ст.  120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення та витяги УДППЗ  «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з яких вбачається, що ухвала суду від 14.06.2021 була отримана сторонами.  

Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 07.07.2021 - від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у цьому судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України   та ч. 1 ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

22.05.2020 між Фізичною особою-підприємцем Руденком Олександром Петровичем (постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (покупець) укладено Договір поставки №16469/53-124-01-20-12164, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар в асортименті, кількості, по ціні та згідно з кодом УКТ ЗЕД товару, який зазначається в специфікації №1 (Додаток №1 до договору), яка є невідомою частиною договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 якість товару повинна відповідати технічним характеристикам, вказаним в специфікації до договору, умовам договору та підтверджуватися сертифікатом якості, або сертифікатом відповідності, чи іншими документами на товар, що підтверджують його якість і які передаються постачальником разом з товаром.

Згідно з п. 2.2 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 при поставці неякісного (дефектного) товару, товару, що не відповідає умовам договору, а також при недопоставці товару, покупець письмово повідомляє постачальника про виявлення недоліків товару.

Відповідно до п. 2.3 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 постачальник зобов`язується здійснити за свій рахунок заміну неякісного (дефектного) товару, товару, що не відповідає умовам договору у 20-ти денний строк з моменту одержання повідомлення покупця про виявлення недоліків товару, або про установлення факту недопоставки товару.

Відповідно до п. 2.4 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 кількість та асортимент товару зазначено у Специфікації №1 до договору.

У п. 4.1 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 зазначено, що загальна вартість товару становить 546 527,88 грн.

Відповідно до п. 4.2 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 ціна за одиницю товару, кількість та загальна вартість товару по договору визначається Специфікацією №1.

Згідно з п. 11.1 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 договір вважається укладеним з дати його реєстрації в ДП "НАЕК "Енергоатом" за умови підписання його уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками і діє до 31.12.2020.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що відповідач не виконав свого зобов`язання з оплати товару, поставленого позивачем за Договором поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 (за видатковою накладною №3121 від 19.06.2020), у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що умовами Договору поставки не передбачено нарахування пені за прострочення сплати відповідачем грошових коштів за поставлений товар. Крім того, відповідач вказав на неправильність розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, здійснених позивачем, та зауважив про безпідставність нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму ПДВ.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Дослідивши зміст Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Специфікацією №1 до Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 (Додаток №1) сторони погодили найменування, технічні характеристики товару, що постачається позивачем, визначили його ціну та загальну вартість - 546527,88 грн.

Відповідно до п. 6.4 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 датою поставки товару вважається дата підписання вантажоодержувачем видаткової накладної.

Судом встановлено, що 19.06.2020 позивач поставив відповідачу товар на суму 546527,88 грн, що підтверджується видатковою накладною №3121 від 19.06.2020, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена відбитками печаток Фізичної особи-підприємця Руденка Олександра Петровича та Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"; в накладній міститься посилання на реквізити Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 5.1 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30-ти календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості.

Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи не заперечувався факт отримання від позивача товару за видатковою накладною №3121 від 19.06.2020, в тому числі також не вказувалось про його, зокрема, неналежну якість/кількість.

Відповідно до п. 5.2 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 постачальник зобов`язаний надати покупцю електронну податкову накладну, оформлену та зареєстровану в ЕРПН у встановленому чинним законодавством України порядку в електронній формі з дотриманням вимог Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України "Про електронні довірчі послуги" у строки, визначені для реєстрації податкової накладної в ЄРПН.

Відповідно до п. 5.3 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 у випадку ненадання постачальником покупцю відповідно до п. 5.2 договору електронної податкової накладної, зареєстрованої у ЄРПН, покупець має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору на суму ПДВ, на яку не було надано податкову накладну.

Відповідачем не вказувалось на наявність обставин, визначених у п.п. 5.2, 5.3 Договору поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен був оплатити товар, отриманий від позивача за видатковою накладною №3121 від 19.06.2020, у строк до 20.07.2020 включно. При цьому судом враховано, що відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідачем доказів сплати грошових коштів у розмірі 546527,88 грн суду не надано.

Таким чином, оскільки наявність та розмір заборгованості Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" за Договором поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 (за видатковою накладною №3121 від 19.06.2020) у сумі 546527,88 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, поовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 546527,88 грн є обґрунтованими та правомірно задоволені судом. 

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати товару, позивачем заявлено до стягнення 25 624,05 грн пені, 6 406,01 грн 3% річних та 7104,85 грн інфляційних втрат.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо наявності заборгованості відповідача та факту прострочення відповідачем оплати, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо вимог про стягнення пені у розмірі 25624,05 грн за період з 20.07.2020 до 09.12.2020  суд встановив наступне. 

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Суд пршої інстанції правомірно акцентував, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у стягнення пені у розмірі 25624,05 грн, нарахованої за прострочення оплати товару, поставленого за видатковою накладною №3121 від 19.06.2020, за відсутності підстав. При цьому суд виходить з того, що Договором поставки №16469/53-124-01-20-12164 від 22.05.2020 сторони не передбачили нарахування пені за несвоєчасну сплату (покупцем) відповідачем грошових коштів за отриманий товар, а також відсутній спеціальний законодавчий акт, яким би встановлювались розмір та база нарахування пені у відповідних правовідносинах. 

Щодо вимог про стягнення 3% річних в розмірі 6 406,01 грн за період з 20.07.2020 по 09.12.2020, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, суд встановив наступне.
Так, відповідно до ч. 1  ст. 623 Цивільного кодексу України  боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Нормами ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо його необґрунтованості, оскільки позивачем неправильно визначено початок періоду нарахування 3% річних. Оскільки за висновком суду строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленого за видатковою накладною №3121 від 19.06.2020 товару закінчився 20.07.2020 (з урахуванням норм ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України), обґрунтованим початком періоду нарахування 3% річних є 21.07.2020, а не 20.07.2020, як визначено позивачем. 

Відтак, суд апеляційної інстанції, дослідивши розрахунок позивача, вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 6361,23 грн. В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних слід відмовити, як обрахованих невірно. 

Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 7 104,85 грн за серпень - жовтень 2020 року суд встановив наступне. 

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
-час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 7104,85 грн.

Колегія суддів вважає помилковими твердження скаржника  стосовно відсутності підстав нараховувати 3% річних та інфляційні втрати на суму ПДВ, оскільки сума ПДВ входить до вартості товару. 

В контексті зазначеного, суд також зазначає, що посилання скаржника на судову практику, а саме постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/20, яка стосується правил застосування положень статті 625 ЦК України, беззаперечно є правомірним щодо цього спору. Однак, аргументи відповідача в цій частині жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про безпідставність аргументів відповідача про необхідність зменшення нарахованих позивачем 3 % річних, інфляційних втрат на розмір  ПДВ. 

          Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Враховуючи положення частини 1  статті 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006    №3477-IV  "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",       no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
          Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства. 
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

          Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на  скаржника. 

         Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
    
                                       ПОСТАНОВИВ:

1.  Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/19979/20  залишити без змін. 
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст судового рішення складено та підписано - 07.07.2021.

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                О.В. Попікова