ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року	Львів	Справа № 380/8472/20 пров. № А/857/11386/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.
суддів Шевчук С.М., Хобор Р.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 у справі №380/8472/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бехдіяльність, зобов`язання вчинити дії,-
суддя в 1-й інстанції Потабенко В.А.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення не зазначено,
дата складання повного тексту рішення 12.04.2021,-

                                                   В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду через свого представника адвоката Хлопецького Олександра Олександровича з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – апелянт, ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) з такими вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018 позивачу;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити старшому прапорщику запасу ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018, з врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем в порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в період з 01.01.2016 по 26.01.2018 не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, а її проведення у зв`язку зі зростанням споживчих цін є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018. Також вирішено нарахування індексації проводити виключно із застосуванням базового місяця (як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення грошового забезпечення), - січня 2008 року та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень рівно судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись із прийнятим рішенням, ВЧ НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку (апеляційна скарга від 08.06.2021 за вх. №40888), просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.
Апеляційну скаргу мотивовано зокрема тим, що оскільки ВЧ НОМЕР_1 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошових доходів населення є виключно Державний бюджет України, виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах виділених коштів установ та організацій, що передбачені на ці цілі та механізм не передбачає нарахування виплати індексації працівникам за попередні періоди. Отже військова частина з незалежних від неї обставин не може виплатити індексацію грошового забезпечення за рахунок інших коштів (заробітної плати працівників, грошового забезпечення військовослужбовців). Крім того, згідно з роз`ясненнями Мінсоцполітики від 08.08.2017 про індексацію грошових доходів населення, порядок виплати сум індексації грошових доходів не передбачає механізму нарахування та взагалі виплат індексації за попередні роки.
Крім того, зазначено, що починаючи з 01.01.2015 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає працівник, у тому числі військовослужбовець.
У зв`язку з прийняттям постанови №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015, якою змінено порядок проведення індексації, тобто з 01.12.2015 і включно до 01.03.2018 посадові оклади військовослужбовців не змінилися. Для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня2016 року відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Постановою №1013 не лише істотно змінено порядок проведення індексації доходів населення починаючи з 01.12.2015, але й визначено базовий місяць (січень 2016 року), з якого у подальшому необхідно відштовхнутись для проведення індексації. 
Також апелянт звернув увагу на те, що позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 з квітня 2013 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду. У зв`язку з цим, за період з 01.01.2016 по 26.01.2018 позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення із врахуванням базового місяця січень 2014 року.

26.07.2021 за вх. №К-19778/21 від представника позивача, адвоката О. Хлопецького надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивач вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а також прийнятим з огляду на чинне законодавство та з врахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Зокрема вказзує, що доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією та слугувати підставою для скасування судового рішення, оскільки в апеляційній скарзі апелянт не погоджується із рішенням суду першої інстанції і вважає його незаконним, а саме в частині визнання протиправною зміну ним базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення позивачеві та зобов`язання застосувати для нарахування останньої за період з 01.01.2016 по 26.01.2018, базовим місяцем січень 2008 року. При цьому обґрунтовує необхідність застосовувати базовим місяцем у період з 01.01.2016 по 26.01.2018 січень 2014 року, що свідчить про наявний спір у цій частині. Представник позивача вказує, що питання базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення позивачеві є основним предметом цього спору, оскільки кожна сторона доводила та продовжує доводити необхідність застосовувати відмінні базові місяці.
Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу  слід задовольнити частково, враховуючи наступне.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що старший прапорщик запасу ОСОБА_1 проходив військову службу з 1991 по 2018 роки.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 23.01.2018 №4-РС позивача звільнено у запас відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.01.2018 №22 позивача виключено зі списків військової частини та всіх видів забезпечення.
Станом на день виключення позивача із списків особового складу військової частини, з ним не було проведено розрахунків щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018.
У зв`язку з цим, представник позивача звертався до військової частини НОМЕР_1 із адвокатським запитом від 11.09.2020.
Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь від 30.09.2020 №350/486/200/1491, у якій зазначила про відсутність фінансового ресурсу для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України за період з 01.01.2016 по 26.01.2018.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції виходив зокрема з того, що індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Водночас, така не виплачувалася позивачу у період з 01.01.2016 по 26.01.2018, та не була виплачена станом на дату звільнення з військової служби та виключення зі списків військової частини та всіх видів забезпечення.
Обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.
Доводи відповідача щодо відсутності коштів для виплати індексації судом не заслуговують на увагу, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
В своїй діяльності ВЧ НОМЕР_1 має діяти відповідно до закону, який має вищу юридичну силу, а тому покликання відповідача на відсутність фінансового ресурсу та розпорядження Департаменту фінансів Міністерства оборони України, як підставу для невиплати індексації грошового забезпечення позивача, є хибними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а роз`яснення Міністерства соціальної політики України від не є нормативно-правовими актами.
Отже, аналізуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018.
Також згідно з наявною у справі довідкою-розрахунком №350/486/200/397 від 22.03.2021, позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018 в сумі 38365,72 грн., із врахуванням базового місяця січень 2014.
Таким чином, суд першої інстанції вважав, що оцінці підлягають доводи сторін щодо базових місяців для нарахування та виплати індексації за спірний період
У наслідку, застосування відповідачем базового місяця січня 2014 визнано необґрунтованим.
З метою повного та ефективного захисту прав позивача визнано доцільним зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018 з врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону №2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 (далі – Закон №1282-ХІІ, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону №1282-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За змістом ч. 1 ст. 4 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (з 01.01.2016).
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №1282-XII, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч. 2 ст. 5 Закону №1282-XII).
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону №1282-XII).
Статтею 6 Закону №1282-XII передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078).
Відповідно до п. 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06.02.2003 №491-ІV.
Відповідно до п. 4 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно з п. 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття; 5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються; 6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів; 7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Пунктом 5 Порядку №1078 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», яка набрала чинності з 15.12.2015) передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
При цьому до прийняття постанови № 1013 базовим місяцем вважався місяць, у якому відбулося підвищення мінімальної зарплати, пенсій, стипендій виплат із соціального страхування чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати), а базовий місяць (місяць підвищення) визначався у разі коли зросла зарплата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати.
З 01.12.2015 замість базового місяця введено поняття «місяць, у якому відбулося підвищення» – у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймалося за 1 або 100 відсотків.
Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру (місяць, в якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових), а з 01.12.2015 – місяць підвищення тарифних ставок (окладів).
Відповідач, відмовивши позивачу у проведенні нарахування та виплаті індексації, не заперечує ту обставину, що позивач має право на її виплату, однак вказав, що така не може бути здійснена, оскільки у державному бюджеті відсутні кошти на вказані цілі, а виплата індексації прямо залежить від бюджетного фінансування.
Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування, жодним чином, не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.08.2019 у справі №825/694/17 та постанові від 19.03.2020 у справі №820/5286/17, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахована при розгляді цієї справи.
У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що доводи відповідача щодо відсутності коштів для виплати індексації не заслуговують на увагу, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №825/874/17.
Дійсно Військова частина НОМЕР_1 має діяти відповідно до закону, який має вищу юридичну силу, а тому покликання відповідача на відсутність фінансового ресурсу, розпорядження Департаменту фінансів Міністерства оборони України, як підставу для невиплати індексації грошового забезпечення позивача, є хибними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Отже, аналізуючи вищенаведене, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018.
Крім викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що проаналізувавши положення Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078, колегія суддів дійшла висновку, що обчислення, нарахування та виплата індексації грошового забезпечення належить до виключних повноважень роботодавця. А тому ні суд, ні позивач не може перебирати на себе ці повноваження і обчислювати самостійно суму індексації.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Своєю чергою, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено довідку-розрахунок про нараховану індексацію грошового забезпечення позивачу за підписами командира військової частини, т.в.о. начальника фінансово-економічної служби ВЧ НОМЕР_1 , сформованої бухгалтером ФЕС в/ч НОМЕР_1 з відбитком гербової печатки відповідача №350/486/200/397 від 22.03.2021 (нарахування здійснено вже під час розгляду справи судом першої інстанції, а.с.44-45), за якою позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018 в сумі 38365,72 грн., із врахуванням базового місяця січня 2014 року. 
У вказаній довідці є примітка, згідно з якою такий базовий місяць встановлено у зв`язку з збільшенням розміру щомісячної додаткової грошової винагороди з 40% до 60%.
Таким чином, оскільки кожна із сторін доводила необхідність застосування відмінних базових місяців, позивач не погоджувався із застосуванням базового місяця січня 2014 року, а вважав належним базовим місяцем саме січень 2008 року, суд апеляційної інстанції вважає, що слід надати оцінку доводам сторін щодо базових місяців для нарахування та виплати індексації за спірний період.
Так, підвищені посадові оклади військовослужбовців були встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», яка набрала чинності 01.01.2008 (втратила чинність 01.03.2018).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з 2014 року відбулось збільшення доходу позивача за рахунок підвищення з 40% до 60% щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» та наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 №595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України» (далі Інструкція №595).
Статтею 9 Закон №2011-XII та Постановою №1294 визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Отже, відповідно до наведених норм законодавства, щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889 та Інструкцією №595, яка виплачувалась позивачу у розмірі 20% місячного грошового забезпечення з 01.04.2013, у розмірі до 40% місячного грошового забезпечення з 01.09.2013 та у розмірі до 60% місячного грошового забезпечення з 01.01.2014, є об`єктом індексації, оскільки ця грошова винагорода мала постійний характер і конкретно визначений розмір.
Тобто, місяць в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових) є базовим місяцем при проведенні індексації.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №825/565/17.
Також, суд апеляційної інстанції враховує роз`яснення Міністерства соціальної політики України, надані в листі № 23/0/66-17/163 від 02.03.2017, згідно з якими місяць встановлення зазначеної грошової винагороди та місяць, в якому збільшувався відсоток цієї винагороди порівняно з попереднім періодом (в даному випадку січень 2014 року), вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації.
Виходячи із наведеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивача базовим місяцем слід враховувати саме січень 2014 року, а не січень 2008 року.
За таких обставин, відповідачем у довідці від 22.03.2021 здійснено нарахування індексації з врахуванням вірного базового місяця для обчислення індексації – січень 2014 року.
Ефективним способом захисту прав позивача у даному випадку є зобов`язання відповідача здійснити виплату індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 26.01.2018.
Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018 із врахуванням базового місяця - січень 2008 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача понесені ним судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 5500,00 грн. слід зазначити таке.
Відповідно до ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У свою чергу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, законодавцем включено витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).
Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України визначають, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При цьому, в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.
При цьому, на переконання колегії суддів, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14.11.2019 у справі №826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг».
Відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить йому суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Матеріалами справи підтверджується, що професійну правову допомогу позивачу надавав адвокат Хлопецький О.О., (свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю серія ЛВ №001647 від 16.08.2019) на підставі договору про надання правової допомоги №58-20 від 11.09.2020.
Вид наданих позивачу послуг професійної правової допомоги, їх тривалість та вартість підтверджується актом виконаних робіт (наданих послуг) від 08.10.2020.
Згідно з вказаним актом позивачу надано наступні послуги: усна консультація, аналіз правовідносин до 30 хв., 500,00 грн.; адвокатський запит, 30 хв., 1000,00 грн.; супровід судової справи «під ключ» у суді 1-ої інстанції (написання позовної заяви, формування пакету документів, додаткові консультації, вжиття заходів по забезпеченню позовних вимог (підготовка відповіді на відзив, подання клопотань тощо) 4000,00 грн.
Загальна вартість наданих послуг становить 5500,00 грн.
На підтвердження оплати послуг за правову допомогу надано довідку про проведення готівкової оплати від 08.10.2020 про сплату коштів в сумі 5500,00 грн.
Відповідач у відзиві на позовну заяву щодо стягнення витрат на правничу допомогу заперечив. Зазначив, що дана справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Крім того, наголосив, що Єдиний державний реєстр судових рішень містить численну кількість судових рішень по справах з аналогічного предмету спору. У зв`язку з цим, вважає заявлені витрати неспівмірними із складністю справи та просив відмовити у задоволенні вказаної вимоги.
Аналізуючи надані на підтвердження понесення позивачем витрат докази на обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи заперечення відповідача, суд погоджується з доводами відповідача про неспівмірність суми витрат на правову допомогу із складністю справи.
Водночас, враховуючи надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань в користь позивача витрати на професійну правову допомогу частково, а саме в сумі 2250,00 грн.

У відповідності до ст. 242 КАС, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Тому оскаржуване судове рішення слід скасувати та відповідні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 315, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

                                          П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі №380/8472/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень рівно судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.
У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 10 вересня 2021 року