П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/4887/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Божук Д.А.   
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
14 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Сторчака В. Ю. , 
за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В., 
позивача: ОСОБА_1    

розглянувши  у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконфренції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ізяславської державної нотаріальної контори в особі завідувача Ізяславської державної нотаріальної контори Єфендієвої Алли Павлівни про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :
В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ізяславської державної нотаріальної контори в особі завідувача Ізяславської державної нотаріальної контори Єфендієвої А.П., в якому просив:
-визнати протиправним рішення Із`яславської державної нотаріальної контори Хмельницької області в особі завідуючої Із`яславської державної нотаріальної контори Хмельницької області Ефендієвої А.П. щодо зобов`язання сплати грошових коштів за пошуки нотаріусом відомостей в Державному реєстрі прав, Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, сплати за Довідку КП "Славутське БТІ", сплати адміністративного збору за державну реєстрацію речових прав, за складання проекту Договору, що були сплачені 18 листопада 2020 року сторонами при нотаріальному посвідченні Договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності;
-зобов`язати Ізяславську державну нотаріальну контору Хмельницької області в особі завідуючої Із`яславської державної нотаріальної контори Хмельницької області Ефендієвої А.П. повернути надмірно сплачені кошти в сумі 80 гривень за пошук нотаріусом відомостей в Державному реєстрі прав, 25 гривень за послуги банку, 151,58 гривень за Довідку КП "Славутське БТІ" , 15 гривень за послуги банку, всього на суму 271,58 гривень.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України. 
Не погодившись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтуванні  апеляційної скарги зокрема зазначено, що позивач оскаржує виключно дії відповідача, як суб`єкта владних повноважень, який при здійсненні своїх владних управлінських функції зобов`язав сплатити грошові кошти за вчинення нотаріальних дій, які останній був невправі здійснювати та вимагати оплати цих послуг. При цьому,  звернуто увагу, що будь-яких спорів стосовно посвідчення відповідачем договору при визначення часток у справі спільної сумісної власності, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,  у позивача з відповідачем не виникало. 
08.07.2021 від відповідача надійшли пояснення до апеляційної скарги, в яких остання вказала на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просила відмовити у її задоволенні. 
Відповідачка будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі.
У відповідності до вимог ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду за захистом свого цивільного права, а тому даний спір підвідомчий суду цивільної юрисдикції.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі-Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом».
Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, колегія суддів виходить з такого.
За змістом статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначенням наведеним у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
В свою чергу,пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.  
За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.
З огляду на наведені вище нормативні положення не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, яка відступила від висновку, викладеного, зокрема у постанові від 23.05.2018 (справа  №815/4618/16), якщо позивач не був  заявником стосовно оскаржуваних ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорений запис.
Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17).
Аналогічна правова позиція викладена у в постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 826/9485/16.
Так, з матеріалів  справи з`ясовано, що 18.11.2020 державним нотаріусом Єфендієвою А.П. посвідчено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, який укладений між позивачем ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
При цьому, згідно наданих позивачем копій квитанцій, останнім  сплачено 151,58 грн. із призначенням платежу - "Виготовлення технічних паспортів на будівлі" (окремо сплачено 15 грн. за банківські послуги), та 80 грн. із призначенням платежу-"Пошук від нотар" (окремо сплачено 25 грн. за банківські послуги).
Порушення своїх прав позивач вбачає в тому, що відповідач зобов`язав його сплатити грошові кошти за вчинення нотаріальних дій, які останній не мав права здійснювати та вимагати оплати цих послуг, що призвело до надмірної сплати сторонами укладення договору грошових коштів.
Статтею 1 Закону України "Про нотаріат" визначено, що нотаріат в Україні-це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Відповідно до частини 1 статті 3 вказаного Закону, нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
За приписами п.1 ст.34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії:  посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо).
У ст.19 цього Закону закріплено, що за вчинення нотаріальних дій державні нотаріуси справляють державне мито у розмірах, встановлених чинним законодавством.
За надання державними нотаріусами додаткових послуг правового характеру, які не пов`язані із вчинюваними нотаріальними діями, а також технічного характеру справляється окрема плата у розмірах, що встановлюються територіальними органами Міністерства юстиції України.
Статтею 50 Закону України "Про нотаріат" передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.
В той же час, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції що система нотаріату не входить до системи органів виконавчої влади, а тому відсутні підстави вважати діяльність нотаріуса як таку, у межах якої здійснюються владні управлінські функції. 
При цьому, хоча нотаріальна діяльність і характеризується як публічно-правова, оскільки вона здійснюється від імені держави, у діях нотаріуса немає ані адміністративного примусу, ані управлінських повноважень, хоча він і є посадовою особою (але не державним службовцем). Між нотаріальною та адміністративною діяльністю існує суттєва різниця за юридичним характером,  колом суб`єктів та структурою їх правовідносин, цілями, результатами та методами регулювання.
Крім того, якщо метою виконавчо-розпорядчої діяльності є реалізація функції державного управління, а результатом цієї діяльності є управлінське рішення, яким один суб`єкт приписує певну поведінку іншому суб`єкту, то метою діяльності нотаріату є захист і охорона існуючих суб`єктивних прав та інтересів, а результатом нотаріальної діяльності є нотаріальний акт як різновид правозастосовного юрисдикційного акта, що офіційно підтверджує вже об`єктивно існуючі факти, права та обов`язки, які суб`єкти права покладають на себе за своїм бажанням.
Отже, незалежно від того, є нотаріус приватним чи працює у державній нотаріальній конторі, він не може вважатися суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах.
Як слідує зі змісту позовної заяви спірні правовідносини стосуються безпідставних витрат  (тобто, фактично збитками) під час вчинення нотаріальної дії, відтак вони є похідними від договірних/приватних відносин.
Вказані правовідносини стосуються захисту майнового права позивача, відтак фактично позов заявлено з метою захисту цивільного права (стягнення збитків), що свідчить про його приватноправовий характер, оскільки жодних управлінських рішень, які мають публічно-правовий характер, відповідач стосовно позивача не вчиняв.
Згідно ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З огляду на те, що даний спір виник між учасниками правовідносин у сфері надання нотаріальних послуг-з приводу оплати окремих послуг при їх здійсненні, відповідач у даному спорі не є суб`єктом владних повноважень, не здійснює публічно-владні управлінські функції, а тому не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, тобто не є публічно-правовим.
Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.07.2006 у справі Сокуренко і Стригун проти України вказав, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі Занд проти Австрії висловлено думку, що термін судом, встановленим законом у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі Доббертен проти Франції зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).
Отже, зважаючи на суб`єктний склад правовідносин у цій справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 170, 243, 250, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   14 липня 2021 року.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Сторчак В. Ю.