Справа № 344/1930/21 
Провадження № 22-ц/4808/957/21 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Петріва Д.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 22 квітня 2021 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 26 квітня 2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства “КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року АТ “КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК” звернулося суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовано тим, що між банком та відповідачем 06.04.2020 року укладено Комплексний договір №4/3708550, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 229500,00 грн. строком на 60 місяців - з 06.04.2020 року до 05.04.2025 року (включно) зі сплатою 5,00% річних та комісійної винагороди в розмірі 1,7% в місяць від суми кредиту.
Згідно п. 5.2 Кредитного договору сума страхової премії (сплачується одноразово) - 4500,00 грн.
Пунктом 1.2 передбачено, що кредит надається Позичальнику на споживчі потреби, в тому числі на сплату страхового платежу за договором страхування життя згідно Договору та правил надання споживчого кредиту в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та умов страхування життя, які є невід`ємною частиною Договору та розміщені на офіційному сайті Банку.
Відповідач зобов`язався отримати та повертати кредит згідно з графіком погашення кредиту (додаток №1 до договору).
АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» виконав свої зобов`язання за Кредитним договором в повному обсязі. Однак ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язання в частині повної та своєчасної сплати кредитних платежів систематично порушував, внаслідок чого станом на 22.01.2021 року утворилась заборгованість розмірі 265372,74 грн.
З урахуванням уточнення позовних вимог просили суд стягнути з відповідача на користь банку 265372,74 грн. заборгованості, з яких: 226057,75 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 8102,99 грн. - сума заборгованості за відсотками; 31212,00 грн. – комісія; 0,00 грн. – пеня за прострочення сплати по тілу кредиту, процентної та комісійної винагороди.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» заборгованість станом на 22.01.2021 року за Кредитним договором №4/3708550 від 06.04.2020 року у розмірі 265372,74 грн. та витрати по оплаті судового збору в сумі 3980,60 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що рішення в частині стягнення заборгованості за відсотками, комісії та стягнення з нього судового збору прийняте при неповному дослідженні та з`ясуванні судом обставин справи і неправильним застосування судом норм матеріального та процесуального права.
Щодо покладення на нього суми судових витрат, то зазначає, що згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» він як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору. Крім того, його сім`я є малозабезпеченою.
Щодо стягнення процентів, то вважає, що банком безпідставно нараховані проценти за користування тілом кредиту згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України станом на 22.01.2021 року, право нарахування яких у кредитодавця припинилося у зв`язку із направленням вимоги про дострокове повернення кредиту 19.11.2020 року. Права та інтереси кредитора в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак таких вимог позивач не заявляв.
Також вважає, що позивачем нараховано і заявлено до стягнення незаконні суми щомісячної комісії за моніторинг кредитної заборгованості, оскільки моніторинг, інформування, обслуговування заборгованості не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. На його думку вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування».
Крім того вважає, що судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права було взято до уваги заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 08.04.2021 року, яка подана ним після початку першого судового засідання. Також наданий позивачем розрахунок та виписки по рахунках не відповідають вимогам закону, оскільки не містять посад та підписів осіб, відповідальних за здійснення операцій в банку, а тому вважає, що такі не можуть бути доказами безспірності заборгованості та її розміру.
Просить рішення суду скасувати в частині стягнення нарахованих процентів в сумі 8102,99 грн., комісії в сумі 31212 грн., судових витрат в сумі 3980,60 грн. та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені таких позовних вимог.
АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» подало відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що доводи апелянта про незаконність оскаржуваного судового рішення в частині стягнення із нього судового збору не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та суперечать судовій практиці, оскільки даний спір не стосується прав апелянта як учасника бойових дій.
Також висновки апелянта про те, що усі вказані відсотки є відсотками, нарахованими після набуття банком права на дострокове стягнення чи за період з 06.04.2021 року по 22.01.2021 року є некоректними. У зв`язку з непогашенням простроченого боргу банк направляв позичальнику 01.12.2020 року вимогу, датовану 19.11.2020 року про дострокове повернення кредиту, процентів, штрафних санкцій. Однак така не була отримана відповідачем та повернулася за закінчення терміну зберігання. Отже протягом 31 дня з моменту направлення вимоги позичальник мав право закрити прострочену заборгованість, а до цього часу банк не набував права на дострокове стягнення. Тобто банк набув право на дострокове стягнення 02.01.2021 року, а не 19.11.2020 року як вказує апелянт.
Щодо нарахування відсотків після зміни строку виконання основного зобов`язання, то зазначає, що згідно умов Кредитного договору позичальник сплачує процентну винагороду щомісячно, починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за договором. Таким чином нарахування відсотків не обмежується строком кредитування, який змінюється у зв`язку із набуттям права на дострокове стягнення.
Щодо посилання апелянта на безпідставність стягнення комісійної винагороди, то зазначає, що ЗУ «Про споживче кредитування», яким набув чинності на час укладення Кредитного договору, не містить положення, яке було б аналогічним положенню ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо заборони таких нарахувань. Також Договором передбачена сплата комісії за ті послуги, які не надаються позичальнику безоплатно у відповідності до ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Отже сторони правочину, скориставшись свободою договору, визначили умови, в тому числі щодо комісії, які підлягають застосуванню.
Також зазначає, що заявою від 08.04.2021 року позивачем не було збільшено позовні вимоги, оскільки сума боргу залишилася незмінною, а було тільки уточнено розподіл відсотків та комісії.
Вважає, що банком надано належні та допустимі докази видачі кредитних коштів. Виписки є зведеними регістрами обліку і являються первинними документами банку. А розрахунок заборгованості відповідає умовам договору та первинним документам.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судове засідання апеляційного суду апелянт не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином.
Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскільки судове рішення оскаржується в частині стягнення заборгованості за відсотками, комісії та судового збору, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не переглядає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.04.2020 року між АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ОСОБА_1 був укладений Комплексний договір №4/3708550, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 229500,00 грн. строком на 60 місяців - з 06.04.2020 рроку по 05.04.2025 року (включно), зі сплатою 5,00% річних та комісійної винагороди в розмірі 1,70% в місяць від суми кредиту (п.п. 1.1, 1.3.1, 1.3.2 Договору) (а.с. 11-15).
Згідно п. 1.1 даного Договору ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання сплачувати платежі за кредитом, нараховані проценти та комісію щомісячно в число місяця, визначене графіком погашення заборгованості як день повернення кредиту.
Отримання ОСОБА_1 кредиту підтверджується копією меморіального ордеру №30675627-1 від 06.04.2020 року на суму 225000,00 грн. з призначенням платежу: «надання кредиту згідно кредитного договору 4/3708550 від 06.04.2020» (а.с. 29). та копією меморіального ордеру №30675627-5 від 06.04.2020 року на суму 4500, 00 грн. з призначенням платежу «страховий платіж без ПДВ згідно договору 4/3708550 від 06.04.2020, ОСОБА_1 » (а.с. 30).
Також банком надано підписаний позичальником 27.02.2020 року Паспорт споживчого кредиту (а.с. 16-18), Правила надання споживчого кредиту в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та умови страхування життя позичальника (а.с. 19-28).
19.10.2020 року банк направив на ім`я відповідача листа №10451/3761 з проханням сплатити існуючу прострочену заборгованість, яка станом на 19.10.2020 року становила 16744,63 грн. (без урахування пені) (а.с. 32), а 19.11.2020 року – вимогу №10451/4301 щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за Комплексним договором №4/3708550 від 06.04.2020 року в повному обсязі, а саме: 226057,75 грн. – суму кредиту, 13207,35 грн. – процентів, 11704,50 грн. – комісії (а.с. 33).
Згідно з наданими банком виписками, розрахунком заборгованості станом на 22.01.2021 року заборгованість відповідача за вказаним Кредитним договором становить 265372,74 грн., з яких: 226057,75 - сума заборгованості за тілом кредиту; 8102,99 грн. - сума заборгованості за відсотками; 31212,00 грн. - комісія, 0,00 грн. - пеня за прострочення сплати по тілу кредиту, процентної та комісійної винагороди (а.с. 31, 39-48).
Задовольняючи позовні вимоги в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день подання позову зобов`язання щодо погашення заборгованості позивачем не були виконані, а матеріалами справи доведено, що відповідач користувався кредитними коштами, періодично погашав борг. У зв`язку з простроченням платежів виникла заборгованість у заявленому позивачем до стягнення розмірі. При цьому сторонами було досягнуто згоди щодо сплати комісії по кредитному договору, а на час його укладення чинним законодавством не було заборонено встановлення комісії (винагороди) в договорах про споживче кредитування. У зв`язку з задоволенням позову відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачена сума судового збору.
Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Як вбачається з матеріалів справи, 19.11.2020 року АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» звернулось до ОСОБА_1 із письмовою вимогою про дострокове погашення кредиту.
Такими діями кредитор на власний розсуд відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Після цього банк має право лише на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.
Оскільки кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, тому з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом, обумовлені цим договором, припинилося.
Звернувшись до суду із даним позовом у лютому 2021 року, банк згідно з наданим розрахунком просив стягнути відсотки за користування кредитом станом на 22.01.2021 року.
Між тим, нарахування банківською установою відсотків за кредитом можливе лише в межах строку кредитування, а такий строк було змінено у листопаді 2020 року шляхом направлення банком дострокової вимоги щодо погашення всієї суми кредитної заборгованості до відповідача у справі. Тобто нарахування позивачем боргу з процентів поза межами строку кредитування є безпідставним.
Вказані висновки узгоджуються з висновками щодо можливості нарахування процентів, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (№14-154цс18).
Посилання банку на можливість нарахування відсотків до моменту повного погашення заборгованості за договором згідно п. 1.3.1 Договору є необґрунтованим, оскільки умовами кредитного договору, у тому числі зазначеним пунктом, не передбачено нарахування і сплата відсотків за користування кредитом після закінчення строку кредитування.
Кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати відсотків за користування кредитом, неустойки. Отже, строк кредитування боржника є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення відсотків за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, до задоволення не підлягає.
Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 06.08.2021 року у справі №727/4414/16 (провадження №61-15806св20).
Однак суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не дав правової оцінки вимозі від 19.11.2020 року, а тому рішення суду в цій частині не можна вважати законним та обґрунтованим.
Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5404 грн. 35 коп. заборгованості за відсотками, тобто з дня надання кредиту до звернення до відповідача з вимогою про дострокове його повернення.
Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача 31212,00 грн. комісії.
Відповідно до п. 1.3.2 Комплексного договору №4/3708550 від 06.04.2020 року за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,70% у місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 Договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо (а.с. 11).
Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, місцевий суд посилався на те, що на час укладення Кредитного договору чинним законодавством банкам не заборонялось встановлення комісії (винагороди) в договорах про споживче кредитування. Кредитний договір між сторонами укладено 06.04.2020 року, коли набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», а стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була викладена в новій редакції.
Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Тобто, пунктом 1.3.2 Комплексного договору №4/3708550 від 06.04.2020 року фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Отже вказаний пункт Договору є несправедливим, містить дисбаланс обов`язків на шкоду споживача, суперечить закону.
Посилання позивача та суду на те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, є необгрунтованими, оскільки у даному випадку банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.
Вказані висновки ґрунтуються на правових позиціях Верховного Суду, викладених у постановах від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19; від 19 березня 2020 року у справі №708/195/19.
Отже вимога позивачам про стягнення з відповідача на його користь 31212,00 грн. комісії до задоволення не підлягає, а тому рішення місцевого суду в цій частині теж слід скасувати.
З огляду на те, що судом першої інстанції була зазначена тільки загальна сума, яка підлягає до стягнення за Кредитним договором №4/3708550 від 06.04.2020 року у розмірі 265372,74 грн., то рішення суду слід скасувати, позов Акціонерного товариства “КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК” задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства “КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК” 231462 грн. 10 коп. заборгованості за Комплексним договором №4/3708550 від 06.04.2020 року, з яких: 226057 грн. 75 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 5404 грн. 35 коп. – заборгованість за відсотками. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Шляхом зарахування судового збору, який підлягає сплаті з позивача на користь відповідача та з відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій слід стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ “КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК” 2708 грн. 94 коп. судового збору.
Щодо твердження апелянта про те, що суд безпідставно стягував з нього судовий збір, оскільки, оскільки його звільнено від сплати такого як учасника бойових дій, то слід зазначити наступне.
Так, відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №9901/311/19 (провадження №11-795заі19), від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17 (провадження №14-730цс19).
Схожих висновків дійшов і Верховний Суд в ухвалах від 19 травня 2021 року у справі №700/311/20 (провадження №61-7747ск21), від 29 квітня 2021 року у справі №670/372/20 (провадження №61-6815ск21).
Враховуючи, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, підстави вважати, що спір стосується захисту прав ОСОБА_1 як учасника бойових дій, відсутні.
Що стосується посилань апелянта на звільнення його від сплати судового збору у зв`язку з незадовільним матеріальним становищем та як споживача банківських послуг, то слід зазначити наступне.
Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав (частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Споживачі як позивачі у справах, пов`язаних з порушенням їх прав звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях судового розгляду (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 21.03.2018 року у справі №761/24881/16-ц).
У цій справі апелянт має процесуальний статус відповідача, в зв`язку з чим до нього не можуть застосовуватися положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Таких же висновків дійшов і Верховний Суд в ухвалі від 20 травня 2021 року у справі №442/5234/16-ц (провадження №61-5761ск21).
Отже відповідач в даній справі не звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове.
Позов Акціонерного товариства “КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства “КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК” (ЄДРПОУ: 14361575, адреса: вул. Пушкінська, 42/4, м. Київ, 01024) 231462 (двісті тридцять одну тисячу чотириста шістдесят дві) грн. 10 коп. заборгованості за Комплексним договором №4/3708550 від 06.04.2020 року, з яких: 226057 (двісті двадцять шість тисяч п`ятдесят сім) грн. 75 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 5404 (п`ять тисяч чотириста чотири) грн. 35 коп. – заборгованість за відсотками.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства “КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК” (ЄДРПОУ: 14361575, адреса: вул. Пушкінська, 42/4, м. Київ, 01024) 2708 (дві тисячі сімсот вісім) грн. 94 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 27 серпня 2021 року.