ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 вересня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №591/5886/20 
Номер провадження 22-ц/816/1127/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Сумський державний університет, ректор та голова вченої ради Сумського державного університету Васильєв Анатолій Васильович,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2021 року в складі судді Северинової А.С., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 07 травня 2021 року, -

                                                             в с т а н о в и в :

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сумського державного університету (далі - СумДУ), ректора та голови вченої ради СумДУ Васильєва А.В. про скасування наказу ректора СумДУ від 25 серпня 2020 року № 1463-ІІ «Про звільнення ОСОБА_1 » як протизаконного, зобов`язання працевлаштувати позивача згідно зі ст. 49-2 КЗпП України на посаду, яка відповідає його рівню освіти і кваліфікації (професора), з обсягом навчального навантаження не нижче того, яке він мав до 27 серпня 2020 року, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивовано тим, що наказом відповідача заявник був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто, за скороченням штату працівників, проте відповідач незаконно достроково розірвав контракт, укладений строком на 5 років під приводом ліквідації кафедри філософії, завідувачем якої був позивач. Зазначає, що йому хоча і була запропонована посада професора кафедри психології, політології та соціокультурних технологій, але лише до заміщення посади за конкурсом до дня скорочення посади. Крім того, зазначає, що відповідач не мав права підписувати лист і оголошення конкурсу, оскільки у цей час через захворювання на COVID-19 перебував на самоізоляції. Також вважає, що його незаконно звільнено з роботи незважаючи на відмову профспілки у наданні згоди на його звільнення, членом виборного органу якої він є.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що попередження від 25 червня 2020 року про майбутнє звільнення позивача не могло бути підписане ректором СумДУ, оскільки він з 24 червня 2020 року перебував на самоізоляції. Крім того, відповідач мав запропонувати заявнику іншу роботу, а не пропозицію взяти участь у конкурсі на посаду. Акцентується увага на тому, що заявник є членом профспілкового органу, який не дав згоду на звільнення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. При цьому зазначає, що позивача було вчасно попереджено про майбутнє звільнення, а також відповідно до вимог чинного законодавства запропоновано іншу посаду до заміщення посади за конкурсом, від якої він відмовився. Питання законності ліквідації кафедри філософії вже було предметом розгляду суду касаційної інстанції, а тому порушені позивачем питання упередженості до нього, у тому числі і як члена профспілки, є безпідставними. Звертається увага, що відмова профспілки у звільненні позивача була необґрунтованою.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 спростовує викладені у відзиві доводи, а також наводить твердження, які викладені в апеляційній скарзі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника відповідача Сумського державного університету – Світайло А.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі контракту з науково-педагогічним працівником СумДУ від 31 серпня 2016 року доктор філософських наук професор Мозговий І.П. з 01 вересня 2016 року був призначений на посаду завідувача кафедри філософії на строк по 31 серпня 2021 року (а.с. 7).
22 травня 2019 року вчена рада СумДУ вирішила ліквідувати кафедру філософії.
23 травня 2019 року ректор СумДУ видав наказ № 0369-І «Про введення в дію рішення вченої ради Сумського державного університету щодо ліквідації кафедри філософії», згідно з яким вирішено кафедру філософії ліквідувати з 28 серпня 2019 року (п. 2); навчальне навантаження, яке закріплене за кафедрою філософії за усіма рівнями вищої освіти, передати на кафедру психології, політології та соціальних технологій з дати ліквідації (п. 3); посаду завідувача кафедри філософії скоротити з 28 серпня 2019 року (п. 4); зобов`язати начальника відділу кадрів до 20 червня 2019 року довести до відома завідувача кафедри філософії ОСОБА_1 письмове попередження про наступне вивільнення з пропозицією іншої роботи (п. 5); науково-педагогічних працівників кафедри філософії перемістити з 28 серпня 2019 року на інші кафедри на умовах укладених контрактів (а.с. 84).
Наказом від 19 березня 2020 року № 0290-І було внесено зміни до п.п. 2, 4 наказу від 23 травня 2019 року щодо ліквідації кафедри філософії 27 серпня 2020 року та скорочення посади завідувача кафедри філософії (а.с. 85-86).
25 червня 2020 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення з роботи 27 серпня 2020 року. Одночасно з попередженням про вивільнення позивачу було запропоновано переведення на посаду професора кафедри психології, політології та соціокультурних технологій за строковим трудовим договором до заміщення посади за конкурсом з дня скорочення посади. Додатково поінформовано позивача, що конкурс на заміщення вакантної посади професора кафедри психології, політології та соціокультурних технологій оголошено 25 червня 2020 року.
Із вказаним письмовим попередженням позивача було ознайомлено під підпис, у якому він відмовився із переведенням на посаду професора кафедри психології, політології та соціокультурних технологій за строковим трудовим договором до заміщення посади за конкурсом, вказавши, що рішення є незаконним, до чого додав письмові пояснення від 26 червня 2020 року (а.с. 10, 11).
27 липня 2020 року СумДУ звернувся до Вільної професійної спілки «Справедливість» СумДУ з поданням про надання згоди виборного органу вільної професійної спілки на розірвання трудового договору з завідувачем кафедри філософії ОСОБА_1 з підстави, передбаченої п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією кафедри філософії та пов`язаним з цим скороченням посади завідувача цієї кафедри та ненаданням ним згоди на переведення на іншу посаду (а.с. 62).
У відповідь на вказане звернення Вільна професійна спілка «Справедливість» СумДУ у листі від 30 липня 2020 року № 076/2020 надіслала витяг з протоколу № 12 засідання комітету Вільної професійної спілки «Справедливість» СумДУ від 29 липня 2020 року, відповідно до якого відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з завідувачем кафедри філософії ОСОБА_1 (а.с. 14-16).
Підставами для відмови у наданні згоди на звільнення позивача вказано те, що попередження про звільнення ОСОБА_1 було видане 25 червня 2020 року, коли ректор був відсутній на роботі та не виконував своїх обов`язків; звернення на отримання згоди на звільнення члена виборного органу профспілки мало бути не пізніше, ніж за 2 місяці до початку процедури звільнення; позивач мав бути гарантовано працевлаштований на термін, що залишився до закінчення контракту; ректор порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП України, згідно якої про наступне вивільнення він мав попередити ОСОБА_1 персонально, не пізніше ніж за два місяці.
Вказана відмова профспілки у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 була визнана відповідачем необґрунтованою, у зв`язку з чим наказом ректора СумДУ від 25 серпня 2020 року № 1463-ІІ позивача звільнено з посади завідувача кафедри філософії з 27 серпня 2020 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) з виплатою компенсації за 1 календарний день невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с. 8-9).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що позивача було попереджено про скорочення посади, запропоновано переведення на посаду професора кафедри психології, політології та соціокультурних технологій за строковим трудовим договором до заміщення посади за конкурсом з дня скорочення посади, від якої він відмовився, а інших вакантних посад з часу ознайомлення з попередженням про звільнення і до звільнення не встановлено. При цьому, суд відхилив доводи позивача про те, що попередження про звільнення було підписано не уповноваженою особою, взявши до уваги покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що вказане попередження було підписано ректором 23 червня 2020 року, тобто до самоізоляції, а зареєстроване у відділі кадрів 25 червня 2020 року. Також суд встановив, що у відповідача дійсно відбулось скорочення штату та чисельності працівників, а відмова профспілкового органу дійсно була необґрунтованою.
З урахуванням встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача, а тому відмовив у задоволенні позову.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2 і п. 3 ст. 41цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Установивши, що роботодавцем було запропоновано позивачу іншу вакантну посаду (роботу за відповідною професією чи спеціальністю), від якої він відмовився, а також дотримано вимог чинного законодавства при вирішенні профспілкою питання про надання згоди на звільнення позивача, яка хоча і відмовила у наданні такої згоди, проте без належного обґрунтування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги стосовно підписання попередження про звільнення неповноважною особою, щодо пропозиції іншої роботи та відмови профспілки у наданні згоди на звільнення позивача вже були предметом розгляду суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
ОСОБА_1 як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не довів порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні заявника.
Суд першої інстанції належним чином дослідив зібрані у справі докази, правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук