УХВАЛА

30 липня 2021 року 
м. Київ

Справа №  925/67/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов  Є.  В. - головуючий, Мачульський Г. М., Могил С. К.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Сагунівської сільської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 (колегія суддів: Тарасенко К. В., Разіна Т. І., Іоннікова І. А.), рішення Господарського суду Черкаської області від 12.03.2020 (суддя Чевгуз О. В.) та додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 26.03.2020 (суддя Чевгуз О. В.) у справі
за позовом Фізичної особи-підприємця Лакутіна Володимира Олександровича до Сагунівської сільської ради про стягнення 587 740,00 грн, 
ВСТАНОВИВ:
23.07.2021 Сагунівська сільська рада звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 (повний текст підписаний 05.07.2021), рішення Господарського суду Черкаської області від 12.03.2020 та додаткове рішення цього ж суду від 26.03.2020.
Розглянувши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.
За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Згідно з частинами п`ятою, сьомою статті 12 цього ж Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2021 встановлено у розмірі 2   270,00 грн.
Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 587  740,00 грн, а, отже, ціна позову не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються з ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20 зазначено, що зі змісту норми статті 244 ГПК України убачається, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється у тому самому порядку, що й судове рішення; для оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, скаржникові необхідно довести та обґрунтувати наявність передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України підстав.
23.07.2021 скаржник надав заяву про необхідність відкриття касаційного провадження, в якій обґрунтував підстави для такого відкриття, передбачені підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, та зазначив, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та дотримання принципу справедливості. 
Так, предметом спору у цій справі є вимоги фізичної особи-підприємця Лакутіна  В.  О. до Сагунівської сільської ради, у комунальній власності якої перебуває будинок побуту з прибудовою та сарай, про стягнення 587 740 грн витрат, понесених позивачем як орендарем на здійснення невід`ємних поліпшень цих приміщень.
Судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі мотивовані доведенням позивачем факту здійснення ним погодженого з орендодавцем обсягу цих поліпшень і наявністю згоди на них власника цього майна, тому вказали на обґрунтованість позовних вимог про відшкодування позивачу цих витрат. Практика суду касаційної інстанції про наявність права в орендаря на відшкодування вартості здійснених поліпшень орендованого майна, проведених ним за згодою власника, є сталою. 
Тому саме власне твердження (без належного обґрунтування) скаржника про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики не може бути визнано судом автоматичною підставою, на яку поширюється дія положень підпункту "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Водночас, формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний показник ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. 
З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики у питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. 
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 725/3690/17, від 17.01.2019 у справі № 17/5009/5413/11, від 19.09.2019 у справі № 1/106/52-Б, від 10.04.2019 у справі № 456/647/18.
Разом з цим, вказуючи на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення, скаржник не навів обґрунтованих доводів на підтвердження вищевказаних критеріїв існування виключної правової проблеми у спірних правовідносинах з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. 
Як зазначено вище, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що результат вирішення цього спору судами виходить за межі звичайних наслідків вирішення такого роду спорів, що свідчить про відсутність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.
Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів їх законність тільки через те, що вони оскаржені і скаржник вважає їх незаконними.
Отже, викладені у касаційній скарзі доводи зводяться до необхідності перегляду та переоцінки доказів, встановлених судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
Таким чином, Верховний Суд, надавши оцінку доводам скаржника щодо наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченої підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, вважає їх недостатніми для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. 
У частині четвертої статті 11 ГПК України зазначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини") умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: "Levages Prestations Services v. France" № 21920/93, § 48, 23.10.1996).
Ураховуючи викладене, суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до процесу правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" у праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці ЄСПЛ, та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини першої статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сагунівської сільської ради, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника, то клопотання про зупинення виконання судового рішення не розглядається.
Відповідно до положень частини шостої статті 293 ГПК України копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 12, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сагунівської сільської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021, рішення Господарського суду Черкаської області від 12.03.2020 та додаткове рішення цього ж суду від 26.03.2020 у справі №  925/67/20.
2. Касаційну скаргу та додані до неї документи повернути скаржнику (у тому числі платіжне доручення від 07.06.2021 № 171 на суму 17 632,23 грн). 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                          Є. В. Краснов

Суддя                                                                                          Г. М. Мачульський

Суддя                                                                                          С. К. Могил