Ухвала
 
04 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 754/2180/20
провадження № 61-12211ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, підписав анкету-заяву від 19 серпня 2010 року, згідно з якої отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом заяві. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором у відповідача утворилася заборгованість, яка станом на 15 грудня 2019 року становить 79 310,23 грн, з яких: 53 753,64 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9 317,48 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з статтею 625 ЦК України, 11 986,25 грн - нарахована пеня, штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 3 752,87 грн - штраф (процентна складова).
 
Із урахуванням наведених обставин, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 15 грудня 2019 року у розмірі 79 310,23 грн.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що анкета-заява від 19 серпня 2010 року містить лише анкетні відомості відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність. Заява не містить відомостей про умови кредитування. У анкеті-заяві відсутні строк дії цієї картки, який рахунок відкривається на ім`я відповідача та відомості про видачу відповідачу пам`ятки клієнта.
 
Посилання позивача на пункт 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, як нарахування штрафів не знайшов свого підтвердження, оскільки Умови та правила надання банківських послуг які приєднані до позовної заяви взагалі не містять такого пункту.
 
Крім того, банком не надано доказів отримання відповідачем кредитних карток.
 
Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є доказом, який підтверджує надання кредиту та наявність кредитних правовідносин, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Будь-яких доказів перерахування кредитних коштів 19 серпня 2010 року на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано.
 
З виписки про рух коштів по рахункам ОСОБА_1 , наданого банком, також не вбачається користування кредитними коштами з 2010 року, що позбавляє суд встановити відповідність заборгованості на яку посилається позивач, згідно з анкети-заяви від 19 серпня 2010 року.
 
У липні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення 79 310,23 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних відносинах, зроблені Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц, від 22 липня 2020 року.
 
Зі змісту наведених судових рішень суду касаційної інстанції вбачається, що такі доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин щодо наявності заборгованості за кредитним договором. 
 
Проте, підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено саме ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
 
З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що питання оцінки доказів, які може підтверджувати ті, чи інші обставини у справі, не є питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, відповідно доводи касаційної скарги про те, що у цій малозначній справі наявні підстави, визначені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, є безпідставними. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має для нього виняткове значення, є безпідставним, оскільки нічим не обґрунтоване. Формальне посилання у касаційній скарзі на зазначений пункт, без наведення відповідного обґрунтування, не може бути підставою для висновків суду касаційної інстанції, що у цій справі наявні обставини, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостівідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик