ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 140/10843/20                                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Чирка С.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача Кузьменка В. В.,
                                     суддів: Василенка Я. М., Ганечко О. М.,
за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови про арешт коштів боржника по виконавчому провадженню №61257033 від 07.07.2020 року. 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апелянт мотивує свої вимоги зокрема тим, що постанова про арешт коштів боржника по виконавчому провадженню №61257033 від 07.07.2020 року є незаконною, оскільки державний виконавець має лише виконати конфіскацію майна, тобто встановити його наявність у винної особи та його вилучити, а у разі відсутності такого - закінчити виконавче провадження, оскільки за постановою, яка виконується, не можуть стягуватись кошти. 
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до п. 1 ч.2 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без представника відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2018 року  у справі № 359/6261/18 було визнано винною громадянку України ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 100 % вартості товару, а саме 130687,25 грн.
З другого абзацу резолютивної частини вказаного судового рішення слідує, що сума штрафу підлягає сплаті на користь держави України, з конфіскацією товару безпосереднього предмету порушення митних правил, у вигляді транспортного засобу марки «RENAULT, модель MEGANE, номер кузова/VIN - НОМЕР_1 , транзитний номер НОМЕР_2 », в дохід Держави, а у разі відсутності такого товару стягнути з громадянки України ОСОБА_1 , штраф у розмірі 100 % вартості товару в сумі 130687,25 грн. без конфіскації товару.
26 березня 2019 року Бориспільський міськрайонний суду Київської області, листом звернувся до ОСОБА_1 та запропонував їй сплатити штраф в сумі 130 687 грн. 25 коп., судовий збір 352 грн. 40 коп. та надати оригінали квитанцій про їх сплату. 
06 травня 2020 року адвокат Кілічава Т.М., в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Бориспільський міськрайонний суду Київської області із запитом, в якому просила підтвердити факт виконання ОСОБА_1 постанови суду від 31 серпня 2018 року в повному обсязі.
Бориспільський міськрайонний суду Київської області, листом від 16.06.2020 року у відповіді на запит зазначив, що 08.05.2019 року отримано квитанції про сплату штрафу та судового збору. Станом на дату подання інформації щодо конфіскації, інформація відсутня. Також у вказаному листі йдеться, що 15.04.2019 року копія постанови направлено до Київської митниці ДФС в частині конфіскації товару. 
12 лютого 2020 року державним виконавцем Любомильського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Калішевич І.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №61257033, за постановою Бориспільський міськрайонний суду №359/6261/18, про конфіскація майна.
07 липня 2020 року державним виконавцем Калішевич І.М., прийнято постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику. 
Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, позивач звернулася з даним позовом до адміністративного суду.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо накладення арешту на кошти позивача, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику є законними та правомірними, не суперечать постанові суду у справі № 359/6261/18 та нормам Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи та апеляційній скарзі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Імперативними приписами ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону  України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.
Приписами частини 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 1 статті 13 Закону №1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною статті 18 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному     статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною 1 статті 48 Закону № 1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Абзацом першим частини 2 статті 48 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Відповідно до частини 4 статті 48 Закону №1404-VIII на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.
Частинами 1 - 4 статті 56 Закону №1404-VIII передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
Таким чином, державний виконавець здійснює примусове виконання рішень на підставі таких виконавчих документів, як рішень державних органів, які законом визнані виконавчими документами, та для забезпечення реального їх виконання накладає арешт на майно боржника шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.
Правова позиція апелянта аналогічна викладеній в суді першої інстанції та ґрунтується на тому, що конфіскації підлягає лише товар безпосереднього предмету порушення митних правил у вигляді транспортного засобу марки «Renault, модель Megane номер кузова VIN НОМЕР_3 , транзитний номер НОМЕР_2 », в дохід Держави, а у разі відсутності такого товару - без конфіскації товару. Таким чином вважає державний виконавець має лише виконати конфіскацію майна, тобто встановити його наявність у винної особи та його вилучити, а у разі відсутності такого - закінчити виконавче провадження, оскільки за Постановою, яка виконується не можуть стягуватись кошти. 
Разом з тим, як вірно зауважив суд першої інстанції, 5 серпня 2020 року суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області, розглянувши заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31.08.2018 року роз`яснив, що із ОСОБА_1 , яку вказаною постановою визнано винною у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України, підлягає стягненню на користь держави: штраф у розмірі 100 % вартості товару, як основне стягнення, та вартість безпосередніх предметів порушення митних правил, у вигляді транспортного засобу марки "RENAULT", модель "MEGANE", номер кузова/ НОМЕР_3 , транзитний номер НОМЕР_2 ", у розмірі 100 % вартості товару в сумі 130  687,25 грн. як додаткове стягнення. 
У мотивувальній частині вище вказаної ухвали зазначено про необгрунтованість викладених доводів позивачки, позаяк санкція ч. 1 ст. 483 МК України є безальтернативною, та передбачає накладення штрафу в розмірі 100 відсотків вартості товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил з конфіскацією цих товарів, а також товарів, транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для переміщення товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України. Нормами Митного Кодексу України не передбачено можливості накладання стягнення у розмірі меншому ніж передбачено санкцією відповідної статті, зокрема без обов`язкового додаткового стягнення. 
В контексті викладеного, колегія суддів погоджується з тим, що позивач помилково трактує резолютивну частину постанови суду від 31 серпня 2018 року, адже крім штрафу, стягненню підлягає також вартість безпосередніх предметів порушення митних правил у розмірі 100 % вартості товару, в сумі 130  687,25 грн. 
Отже, суд попередньої інстанції вірно зазначив, що оскаржувана постанова про арешт коштів боржника від 07 липня 2020 року, відповідає резолютивній частині постанови Бориспільського міськрайонного суду №359/6261/18.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог, позаяк матеріалами справи підтверджується, що дії державного виконавця при винесенні постанови про накладення арешту на кошти позивача, як боржника у виконавчому провадженні, вчинені в межах норм визначених законодавством.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, позаяк апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань, ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. 
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів),  про визнання протиправною та скасування постанови - залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

                                                                                                    О. М. Ганечко